Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Ena, dve, tri, štiri.
Sem sredi 45-letnega pogovora
z moškimi in ženskami, ki me obdajajo, in z nekaterimi izmed vas.
Z nekaterimi smo začeli govoriti šele nedavno.
Kakorkoli že,
trudil sem se, da bi bil ta pogovor pomemben in zabaven.
Kitaro sem začel igrati,
ker sem iskal nekoga, s katerim bi govoril in se povezal.
To se je uresničilo bolje kot v mojih najlepših sanjah.
Vem le, da po vsem tem času
še vedno čutim gorečo potrebo po pogovoru.
Vsako jutro, ko se zbudim, je tu.
Ves dan hodi ob meni.
In tu je vsak večer, ko grem spat.
V zadnjih 50 letih ni nikoli pojenjala.
Res ne vem, zaradi česa.
Je to osamljenost, lakota, ego, častihlepje, želja,
potreba, da me čutijo in slišijo, prepoznajo,
vse to?
Vem le, da je to eden najstalnejših vzgibov v mojem življenju.
Zanesljiva kot ritmično bitje mojega srca
je moja potreba, da bi govoril z vami.
Gospodje, zberite se.
Vzemite beležke.
Vzemite beležke in se zberite.
Beležko. Velja.
Boljša je od tvoje.
Sneži.
-Res je. -Sneži.
Sinoči sem do devetih sedel zunaj na vrtu ob ognju.
Danes pa sneži.
To ti je vreme v Jerseyju jeseni.
Vsaj konec.
-Osem taktov prve, ne? -Ja.
Potem dva šeste, dva prve in dva četrte.
Poskusimo.
Ena, dve. Ena, dve, tri, štiri.
Bobnov še ne.
Predolgo je, Roy.
Ena, dve, tri, štiri je. En akord.
Roy, prekmalu greš na E-mol.
-Tako gre po vrsti. -Ne.
Ne...
Ja... Osem taktov prve.
E Street Band je natančno uglašeno glasbilo
velike prožnosti in moči.
Ena, dve, tri. En akord.
So hitri in močni.
V letih skupnega igranja
smo v studiu dosegli hitrost in učinkovitost,
primerljivo z natančno uglašenim dirkalnim motorjem.
Noga.
Skupaj smo že 45 let in izboljšujemo se desetletja.
Vso to moč uporabimo, kadar igramo za vas.
Počakajte.
Uvodno stopnjevanje je le uvodno stopnjevanje.
Ne ponovi se. Potem moraš igrati naprej.
Igramo v službi občinstva.
Plača je super, toda vi ste razlog, da smo tu.
To je pomembna novica.
Lahko nekaj poskusimo.
Naša zavzetost utrjuje naš namen,
da damo vse od sebe.
Dodaten rif je, toda ne vem, ali je odveč.
E Street Band ni služba, ampak poklic.
Je hkrati ena najpomembnejših stvari v življenju
in seveda tudi samo rokenrol.
V redu, E-Streeterji! Dajmo.
To so moji prijatelji, moški in ženske, s katerimi delam.
Steve Van Zandt.
Max Weinberg.
Roy Bittan.
Garry Tallent.
Patti Scialfa.
Nils Lofgren.
Charlie Giordano.
Soozie Tyrell.
Jake Clemons.
Še dveh članov ni tukaj.
Dannyja Federicija in Clarencea Clemonsa.
To je E Street Band.
Dobro zveni. Res dobro.
-Poslušamo? -Ja.
Ena, dve, tri, štiri.
Roy, naj bo malce više.
E Street, E Street!
Igram više?
-Ne više. -Prav.
Ampak ne tako nizko.
Fino se imamo.
Je tu kak natakar?
Ne.
Moramo se vrniti na svoj Beatlovski urnik.
Tri ure za pesem. Tako so delali Beatli.
Dobra odločitev.
Če delamo v soboto in nedeljo, imamo dvojni album.
Počakajte.
Moja kitara je zelo glasna in nimam nadzora nad njo.
Tridesetkrat glasnejša je kot včeraj.
-Sfižila se je. -Trenutek.
Garry ima težavo.
Imejmo odmor in popravimo.
Danes zveni šibko.
-To lahko prestaviš. -Ja.
Všeč mi je del, ko pojem z njim,
potem nadaljuje sam in nato se mu spet pridružim.
Lahko spet slišim začetek?
Da slišimo harmonijo, ko Bruce zapoje...
To je moj bratranec Frank. To moramo posneti.
Živjo, kako ste kaj?
Prvak v plesu jitterbug na vsej jerseyjski obali
in človek, ki me je naučil prve akorde na kitari.
To so moje prve kitare.
Kent, moja prva kitara.
Imel si eno tistih iz veleblagovnice, kajne?
George Theiss jo je imel, v škatli.
Ja, eno izmed...
George Theiss je imel tako z zvočnikom v kitari.
V kitari?
Imela sva tudi eno, ko je bil v škatli.
Saj veš, iz veleblagovnice...
Aja.
Obe sta bili zanič. Tista z zvočnikom...
Tukaj ima zvočnik.
Obupno zveni.
Tako smo imeli vsi.
Sončnega julijskega dne
sem stal ob postelji svojega kolega iz skupine Castiles,
Georgea Theissa.
George je bil pri 68-ih v zadnjem stadiju pljučnega raka, zelo blizu smrti.
George je hodil z mojo sestro Ginny.
Neko popoldne me je zvlekel od doma na ulici South
in podal sem se na eno največjih pustolovščin v življenju.
Pridružil sem se svoji prvi skupini, Castilesom.
Castiles smo obstajali tri ključna, zgodovinsko eksplozivna leta,
od 1965. do 1968.,
kar je bilo v 60-ih cela večnost.
Zgodovinsko in kulturno so bila to tri epska leta.
Za mlado rokenrol skupino je bil ta čas kot sod smodnika.
To je bilo že zdavnaj.
Toda nekatere reči se vtisnejo vate in te nikoli ne spustijo.
S tabo so vse življenje.
Ko je George umrl,
sem postal zadnji živi član mogočnih Castilesov.
Zadnji živi član.
Dolgo sem premišljeval o tem.
In ta razmišljanja so postala pesmi, ki sem jih napisal
za Letter To You.
Glasba pride sama.
Včasih, in le včasih,
se zgodi tako.
Ta glasba, te pesmi
so me spomnile na to, kar sem dolgoval bratom iz Freeholda.
Zato je to globoka zahvala iz srca Diani in Georgeu Theissu,
Bartu Haynesu, Franku Marziottiju, Curtu Fluhru,
Paulu Popkinu, Bobu Alfanu in Vinnyju Maniellu.
Mojim prijateljem, kolegom iz skupine in sošolcem
v moji prvi in najboljši šoli rocka, Castilesih.
To je "Last Man Standing".
Slišati je bilo dobro. Ja, dobro je.
Kaj praviš, stari? Kaj praviš?
-Dobrodošel! -Dvakrat je bilo dobro.
Kralj, Jonny Boy Landau.
Nihče drug.
Gospodje in gospe, na turnejo!
Ja.
-San Siro! -San Siro!
-Začnemo v San Siru. -San Siro. Tako.
-Prvi večer izmed štirih. -Tako.
-To mi je všeč. -Ne?
Štirje večeri v San Siru.
-To je polovica Italijanov. -Zakaj ne?
-Celotno prebivalstvo. -In to je šele matineja.
-Pripravite se! -Ja.
Nekoč so peli "Promised Land", ko smo že nehali,
in nisi mogel začeti naslednje pesmi,
saj kdo hoče to prekiniti, ko vsi skupaj pojejo?
Igrali smo v Neaplju.
Peli so notranje refrene "Rosalite".
Notranje... Drobne, nenavadne notranje melodije.
Ne tistih očitnih.
Ljudje so peli tiste nenavadne melodije v pesmi.
Celotno prebivalstvo je tako muzikalično.
Tam so mama, Dora, Eda in...
Danes tu sedimo, ker so to naši ljudje.
Ja.
Frank, si igral kitaro?
Malo. Ne veliko. Spet začenjam.
Novo kitaro ima.
Nekoč bo nastopil z E Street Bandom.
Na tvojem mestu bi to izkoristil.
Vem.
Pop je bil zame od začetka hrupna meditacija.
Vsi molimo po svoje.
Svoje molitve sem omejil na tri minute in ploščo s 45 obrati.
Moč čistega popa, lepa preprostost melodije.
Popolna študija značaja v nekaj minutah.
Življenje v 180 sekundah ali manj.
Če ti uspe, ima moč molitve.
Odlično, gospodje.
E.
A.
Cis-mol.
Ges.
Mislim, da bi morali iz saksofonskega sola preiti...
v verz, ko zapoješ vse vrstice.
Drugačen tempo ima, to je vse.
Govorimo o uvodu v "Letter To You"?
-Tako? -Lahko je še krajše.
Stopnjuje se v crescendo. Razumeš?
Velik crescendo v... Ker poje z vso silo.
-S činelami? -Ja.
Ja, naj se razvije.
E Street Band me žene v velike sanje, velike pesmi.
Kadar sem s prijatelji,
dovolim delu svojega uma, ki je rezerviran le zanje,
da se osvobodi,
in prebivam v hiši tisočerih sanj.
Kar se v tej hiši zgodi, mi veliko pomeni.
Bog nas ni ustvaril popolnih,
a tukaj poskušam govoriti z glasom svojih boljših angelov.
Dano nam je orodje in dušno bogastvo,
za katera moramo skrbeti in odgovarjati.
In to zahteva trud.
Delo, ki ga morda gradimo na načelih ljubezni, svobode, bratstva,
starih zamisli, ki še vedno tvorijo temelje dobrega življenja
in humane družbe.
Kar se zgodi v tej hiši, je pomembno.
Torej, bratje in sestre, kjerkoli že ste,
osvetlimo to hišo.
-Dobro je. -Bi poslušal?
Ja, dajmo.
Dober skupinski zvok imamo.
Super zveni.
-Hvala. -Kot da ne bi odšli.
Smo, da bi bili še boljši. In vrnili smo se.
Tako je.
Profesor, naredi, za kar si rojen.
Igraj glockenspiel.
Igraj ta glockenspiel.
Bom, ko dobim slušalke.
V duhu Dana Federicija, prosim.
Dan Federici.
Duh nas preganja.
Jutri bomo snemali pesmi, stare 50 let.
Takrat sem jih posnel akustično za Johna Hammonda,
pred ploščo Greetings from Asbury Park.
-Pripravite se na huda besedila. -Ja.
-Imam zamisel zate, Bruce. -Povej.
V refrenu, ko poješ...
...in prenehajo, bi lahko zaigral...
...potem pa še drugi. Da bi bil tu sam.
-Bum. Lahko. -Tako je.
Poleti si igral zunaj na dvorišču. Lepo je bilo.
DEŽELNI KLUB LE TEENDEZVOUS NOCOJ "THE CASTILES"
To je bil prvi najstniški nočni klub, za katerega je kdo slišal.
-Kdo je slišal za kaj takega? -Neverjetno.
Kot kak deželni klub za najstnike.
Vsa mladina je pripadala srednjemu in višjemu sloju.
Tam so bili študentje.
Če si torej dobil nastop, zlasti če si bil iz naših krajev,
je bil to uspeh.
Skupina iz Freeholda v Teendezvousu?
Bil si potrjen. To je bila potrditev.
To in še šest drugih takih klubov, v katerih si lahko igral
isti konec tedna.
-Tu so še klubi za veterane... -Klubi na plaži.
Pa sindikalne dvorane, zveze za veterane, katoliške organizacije.
-Povsod tam so nastopale rock skupine. -Na skupnih in študentskih plesih.
"Ghosts."
Rock skupina je družbena enota,
ki temelji na načelu, da smo vsi skupaj
večji od vsote posameznih delov,
da lahko dosežemo nekaj, česar nismo mogli sami,
in da nas skupaj čaka nekaj večjega.
V naši skupini so pesmi in vizija moji,
toda ustvarjanje te vizije
v resničnem svetu pripada vsem nam.
Skupina smo.
Radost, ki jo čutim, kadar delam z njo, je težko opisati.
Zamisli se kotalijo po prostoru.
Ljudje se pogovarjajo, govorijo eden čez drugega in se prekinjajo.
Pogosto vlada zmeda.
Potem pa nenadoma...
dinamit.
"Ghosts" govori o lepoti in radosti tega, da si v skupini,
in bolečini ob izgubi nekoga zaradi bolezni in časa.
"Ghosts" poskuša govoriti o samem duhu glasbe,
nečem, česar nihče izmed nas nima v lasti, ampak lahko to le odkriva in deli.
V E Street Bandu ta prebiva v naši skupni duši
in poganja ga srce.
Tistega refrena pred premorom ne potrebuješ.
Lahko preideš naravnost v premor, potem pa v naraščanje.
Bobnanje, misliš.
-Ja. -Ta refren gre ven?
Šestnajst taktov refrena do naraščanja.
-Torej A, AB, AB, C. -B, C.
To je ta verz. B je "ghosts". C je refren.
Ja, in se ponovi.
A je verz, B je "ghost", C je refren.
Še vedno imamo premor pred tretjim verzom.
-Ne, premor je pred... -Tretjim verzom.
-Tretji verz je... -Ta linija,
potem pa na koncu premor.
Potem je še vedno tretji verz.
Če se kdo sprašuje, kje je premor, naj gleda mene.
Dal mu bom iztočnico.
Sicer ga ni.
Ja.
To je dobro.
Tukaj. Zdaj.
-Torej obratno. -Ja.
Pelji me sem.
Prav, poskusi.
Samo da imamo. Potem lahko to obdelamo.
Plosk.
Dodajmo ploskanje in "la-da-da".
Odlično!
Pesmi iz leta 1972
so zame bile in še vedno so uganka.
Takrat sem tako pisal.Veliko besed.
Clive Davis,
ki me je pripeljal v Columbia Records z Johnom Hammondom,
me je poklical kmalu po izidu plošče Greetings from Asbury Park
in rekel, da mu je nekdo rekel, naj pazim,
sicer bom porabil ves angleški jezik.
Rekel je, da je bil to Bob Dylan.
Bob je bil vedno moj mentor in nesojeni brat,
zato sem te besede vzel precej resno.
Toda te pesmi imajo topel kotiček v mojem srcu.
"Song For Orphans" govori o nekom, ki premaga svoje strahove,
dvome, čas.
Govori o boju za svoj prostor.
Za mladeniča sem imel leta 1972 visoko mnenje o sebi,
kljub veliki negotovosti.
Bil sem neizkušen mladi lev s kitaro
in menil sem, da imam nalogo
premagati demone in osvojiti svet.
Svoj svet, karkoli že to je.
Takrat sem menil, da sem na svetu le zaradi nečesa:
da se soočim, spopadem s svojo usodo in jo potrdim.
Da stopim na oder in vam spremenim življenje,
če le lahko.
Premagal sem svoj občutek zapuščenosti,
osirotelost v poznih najstniških letih,
ter lastnoročno, z nekaj pomoči,
gradil nekaj svojega.
Ta združba je zdaj moja
in jaz sem prevzel odgovornost zanjo.
Tako je moralo biti.
Bil sem mlad, trmast in lačen, in to sem potreboval.
Imel sem 22 let.
Še en mojstrski dan v studiu.
Na mogočni E Street Band.
Na pol poti smo.
Več, se mi zdi.
Fino.
Vlaki, potniki in tovor
so v 50-ih potovali skozi Freehold.
V dolgih poletnih popoldnevih
smo čakali, da skočimo nanje in se peljemo z enega konca mesta na drugega,
ali pa smo le polagali kovance na tirnice
in jih potem pobrali vroče in sploščene.
Vlaki so prišli in odšli hitro kot smrt.
Kot otrok sem se navadil na smrt,
ker je bilo v naši družini toliko irskih in italijanskih sedmin.
Pri šestih ali sedmih letih si moral iti s starši,
ki so te držali za roko, skozi vrata pogrebnega zavoda
in se skozi množico prebiti do krste.
Potem si pokleknil ob njej in za kratek čas strmel smrti v oči.
Tvoji starši pa so se hrupno družili.
Malo potem
si se vračal domov s čudnim, strašnim občutkom dosežka,
ki je napolnil tvojo mlado dušo.
Doma si pokleknil ob postelji in molil:
"Zdaj ko k spancu ležem, Bog naj mi obvaruje dušo.
In če umrem, preden se zbudim,
naj Bog mojo dušo vzame k sebi."
"Če umrem, preden se zbudim."
Ta del mi nikoli ni bil všeč.
V moj otroški um se je vtisnilo to,
da bomo nekoč zaprli oči
in se bo nad nas zgrnilo sivo večerno nebo
ter prineslo tisti dolgi, neskončni spanec.
Tu smo že... To je naš četrti dan.
Prišel bi prej, a sem bil prehlajen.
-Rekel sem si: "Ne, počakaj." -Nič hudega. Kadarkoli je v redu.
Le snemamo jih in poslušamo.
Dobro.
Jake Clemons na svojem prvem uradnem snemanju
sola z E Street Bandom.
Brez pritiska.
Krasno ste igrali.
Ko poslušaš te posnetke, zvenijo izjemno.
Tako polni upanja. Izkazali ste se.
-Ja. -Čin.
Na novega šefa.
-Ja, stari. -Na upanje.
-Ne pozabimo na mojstra.
-Na mojstra. -Na mojstra.
Danny Federici.
-Danny Federici. -Danny Federici.
Kam gremo, ko umremo?
Morda ne gremo nikamor,
ali pa povsod.
Morda naša duša prebiva v etru,
v kosu neba brez zvezd,
in odmeva navzven kot kamen, ki ga vržeš v mirno jezero
in katerega krogi so življenja ljudi, ki smo se jih dotaknili
v času življenja.
Nihče ne ve, kam ali do kod bo njegova duša odmevala, potovala.
Morda pa so vse le kosti, zemlja, ilovica in želve, do konca.
Ne vem.
Toda žalujem ob misli,
da nikoli več ne bom videl tistih, ki sem jih imel rad in jih izgubil.
Toda preminuli nikoli ne izginejo povsem.
Videvamo jih na znanih ulicah,
v praznih klubih,
v poznih večerih dolgo tega.
Gibljejo se v sencah, ki jih vidimo le s kotičkom očesa.
Videvamo jih v sanjah.
Refren.
To je vse. Precej enostavno, kaj?
Lepo.
Ima tisto veličastnost.
-Steven? -V redu sem.
-Ste vsi v redu? -Ja.
-V redu sem. -Kaj naj rečem?
To bomo delali, dokler ne bomo vsi v krstah.
Dokler ne bomo mogli več.
-Tako. -Dokler ne bomo v krstah.
Lahko rečem le, da je še vedno
največje veselje... Največje veselje v mojem življenju
je stati za mikrofonom z vami v ozadju.
To je najboljša izvedba doslej, mislim...
Čedalje bolje je. Osupel sem.
Da vsi igramo istočasno v istem prostoru
in da se sliši tako.
Veste, to je...
To je preprosto najgloblja izkušnja v mojem življenju.
-Nepopisno vas imam vse rad. -Hvala.
-Nepopisno. -Začne se s pesmimi.
Za pesmi gre, ne?
In navdih za te pesmi
pride iz tega, za kar vem, da boste igrali.
Zelo dobro se bomo imeli.
G. Landau, tudi vi niste slabi.
V redu.
Ni lahko sedeti tukaj in poslušati.
-Dajmo. -Dajmo.
Starost.
Starost prinese vidik izostrene jasnosti, ki ga dobiš opolnoči
na tirnicah, ko zreš v luči bližajočega se vlaka.
Hitro se ti posveti,
da ostane le še toliko in toliko časa.
Le še toliko zvezdnih noči, sneženj,
svežih jesenskih popoldnevov, deževnih poletnih dni.
Zato je pomembno, kako se vedeš in delaš.
Kako ravnaš s prijatelji, družino, ljubljeno osebo.
Na dober dan se nate spusti blagoslov.
Objame te,
da si svoboden, globoko v tem svetu in del njega.
To je tvoja nagrada: da si tu.
To te naslednje jutro spravi pokonci,
nova priložnost, da prejmeš ta blagoslov.
Medtem ko si mažeš opečenec z maslom, se oblačiš ali pelješ domov iz službe,
privrejo ti trenutki,
ko začutiš božjo roko, ki ti nežno počiva na rami.
In spoznaš, kakšno srečo imaš.
Srečo, da si živ,
srečo, da dihaš v tem svetu lepote, groze in upanja.
Kajti to je tisto, kar je: priložnost.
Svet, v katerem je sreča ljubiti, sreča biti ljubljen.
Zato greš naprej, dokler te ne izpolni,
dokler znoj, kri in težke solze ne dobijo smisel.
Greš, dokler ti svetloba daljnih ugašajočih zvezd
ne pade pred noge.
Pojdi in naj te Bog blagoslovi.
Ja.
V redu, to je bila...
To je bila, mislim, prva pesem, ki sva jo z Georgeom napisala,
naslov je "Baby I".
Nekaj.
Doma bom moral to vaditi.
HVALA, Z VSO LJUBEZNIJO PATTI, EVANU, JESS IN SAMU
V SPOMIN NA GEORGEA THEISSA IN CASTILESE IZ FREEHOLDA V JERSEYJU
Prevod: Rolanda Rebrek