Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Raz, dva, tri, štyri.
Už 45 rokov vediem rozhovor
s mužmi a ženami, ktorí ma obklopujú, a tiež s niektorými z vás.
S niektorými z vás som sa asi začal rozprávať len nedávno.
Ale tak či tak,
snažil som sa, aby bola tá konverzácia dôležitá, vtipná a zábavná.
Začal som hrať na gitare,
lebo som hľadal niekoho, s kým by som sa rozprával a zhodol.
Fungovalo to lepšie ako v mojich najdivokejších snoch.
Viem len, že po všetkom tom čase,
stále cítim obrovskú potrebu komunikovať.
Cítim ju, keď sa ráno zobudím.
Celý deň kráča po mojom boku.
A cítim ju, keď idem večer spať.
Tá túžba za posledných 50 rokov nikdy neutíchla.
Naozaj neviem, čím to je.
Je to samota, hlad, ego, ambícia, túžba,
potreba byť cítený a počutý, uznaný,
alebo to všetko?
Viem len, že to je v mojom živote jeden z najstálejších impulzov.
Spoľahlivá, ako rytmický tlkot môjho srdca.
Taká je moja potreba sa s vami rozprávať.
Páni, zhromaždite sa.
Vezmite si zápisníky.
Zápisníky. A zhromaždite sa.
Zápisník. Mám ho.
Lepší ako tvoj.
Páni, sneží.
- Áno. - Sneží.
Včera som do deviatej večer sedel na dvore pri ohni.
A dnes sneží.
Jesenné počasie v New Jersey.
Už sa končí.
- Osem jednodobých taktov? - Áno.
Dva šesťdobé takty, dva jednodobé, dva štvordobé.
Dobre, skúsme to.
Raz, dva. Raz, dva, tri, štyri.
Zatiaľ žiadna stopa.
Asi je to tam príliš dlhé, Roy.
Myslím, že to je raz, dva, tri, štyri. Jeden akord.
Roy, do E mol ideš príliš skoro.
- Tam je sólo. - Nie...
Nie.
Áno, je tam... Osem jednodobých.
E Street Band je dobre naladený nástroj
veľkej flexibility a sily.
Raz, dva, tri. Jeden akord.
Vedia sa vznášať ako motýľ a bodať ako včela.
Po rokoch spoločného hrania
sme si v štúdiu vytvorili skratky a efektivitu
porovnateľnú s dobre nastaveným pretekárskym motorom.
Stopa.
Už 45 rokov tvoríme jeden celok, desaťročia sa zlepšujeme
a celú tu silu využívame, keď sa s vami spájame.
Počkať, počkať.
Postup v úvode je jediný postup v úvode.
Už sa nikdy neopakuje. Potom sa musíš držať piesne.
Hráme pre naše publikum.
Peniaze sú super, ale vy ste dôvod, prečo sme tu.
To sú veľké novinky.
Môžeme skúsiť ešte jednu vec.
Naša oddanosť upevňuje náš cieľ,
náš zmysel to urobiť alebo zomrieť.
Ten riff je trochu príliš, ale asi to neprekáža.
E Street Band nie je práca. Je to životné poslanie.
Je to jedna z najdôležitejších vecí vo vašom živote,
a samozrejme, zároveň to je len rokenrol.
Tak dobre, E Streeteri! Ideme na to.
Sú to moji priatelia, títo muži a ženy, s ktorými pracujem:
Steve Van Zandt...
Max Weinberg...
Roy Bittan...
Garry Tallent...
Patti Scialfa...
Nils Lofgren...
Charlie Giordano...
Soozie Tyrell...
Jake Clemons.
A dvaja členovia v neprítomnosti...
Danny Federici a Clarence Clemons.
To je E Street Band.
Znie to dobre. Veľmi dobre.
- Ideme si to pustiť? - Áno.
Raz, dva, tri, štyri.
Roy, hraj vyššiu tóninu, kamoš.
E Street, E Street!
Mám to zahrať vyššie?
- Nie vyššie. - Dobre.
Len nie tak nízko.
Veď sa bavíme.
Je v tejto diere nejaký čašník?
Nie.
Zase máme harmonogram ako Beatles.
Tri hodiny na pieseň, nie viac. Ako Beatles.
Dobrý nápad.
Ak budeme pracovať aj cez víkend, nahráme dvojalbum.
Dobre, počkajte.
Neviem prečo, ale moja gitara hlasno reve a neviem ju ovládať.
Hrá 30-krát hlasnejšie ako včera.
- Nejde to. - Počkaj.
Garry má problém.
Dobre, tak sa na to pozrime a napravme to.
Nie je to hutné. Neznie to hutne.
- Len ich presuň. - Áno.
Páči sa mi tá moja časť
a potom spieva sám a moje vokály idú na jeho.
Bolo to... Môžeš mi pustiť ten začiatok?
Chceme počuť tú harmóniu, keď Bruce spieva...
Toto je môj bratranec Frank. Určite ho natoč.
Ahojte. Ako sa máte?
Majster tanca jitterbug celého pobrežia New Jersey
a muž, ktorý ma naučil prvé akordy na gitare.
Páni.
Toto sú moje pôvodné gitary.
Kent, moja prvá gitara.
Mal si aj gitaru Sears and Roebuck, nie?
George Theiss mal jednu.
Áno. Jednu...
George Theiss mal jednu, zosilňovač bol v gitare.
V gitare?
A jedna ho mala v obale.
Viete, stará Sears and Roebuck...
Aha, Sears.
Obe sú hrozné. Tá s gitarou v...
Reproduktor bol hneď tu.
Hrozné ozvučenie.
Všetci sme takú mali.
Slnečný júlový deň
som stál pri posteli starého spoluhráča z Castiles,
Georgea Theissa.
68-ročný George bol v poslednom štádiu rakoviny pľúc, na pokraji smrti.
George chodil s mojou sestrou Ginny
a jedné poobedie ma vytiahol z domu na ulici South Street
a vydal som sa na jedno z najväčších dobrodružstiev života.
Pridal som sa k svojej prvej skutočnej skupine, Castiles.
Castiles hrali počas troch dôležitých a historicky výbušných rokov
medzi rokmi 1965 až 1968.
V 60. rokoch to bola večnosť.
Úžasné tri roky plné historických a kultúrnych udalostí.
Byť v tej dobe v rokenrolovej kapele bolo ako sedieť na sude s pušným prachom.
Bolo to veľmi dávno.
Niektoré veci však na vás zanechajú stopu a nikdy vás neopustia.
Sú doživotím.
Keď George zomrel,
stal som sa posledným žijúcim členom neobyčajných Castiles...
Posledný žijúci člen.
Premýšľal som nad tým... veľmi dlho.
A to premýšľanie sa pretavilo do piesní, ktoré som napísal
pre album Letter To You.
Hudba jednoducho prichádza.
Niekedy... ale len niekedy
sa to tak stáva.
Táto hudba, tieto piesne,
mi pripomenuli dlh, ktorý dlhujem svojim hudobným bratom zo štvrte Freehold.
Pieseň predstavuje hlbokú precítenú vďaku Diane a Georgovi Theissovi,
Bartovi Haynesovi, Frankovi Marziottimu, Curtovi Fluhrovi,
Paulovi Popkinovi, Bobovi Alfanovi a Vinnymu Maniellovi.
Moji priatelia, spoluhráči a spolužiaci
v mojej prvej a najlepšej škole rocku, Castiles.
Toto je pieseň „Last Man Standing“.
To znelo dobre. Áno, bolo to dobré.
Čo na to hovoríš? Čo hovoríš?
- Vitaj! Vitaj! - Dvakrát dobre.
Kráľ, Jonny Boy Landau.
Naživo a osobne.
Dámy a páni, na cestu!
Áno!
- San Siro! - San Siro!
- Prvý koncert, San Siro. - Ideme.
- Prvá zo štyroch nocí. - Prvá.
- Skvelé. - Že?
Štyri noci v San Siro.
- Polovica Talianska. - Áno.
- Celé obyvateľstvo. - A to je len matiné.
- Pripravte sa. - Áno.
Pamätám si, ako raz spievali „Promised Land“.
Nemohol si začať ďalšiu pieseň,
lebo keď ich počujete tak spievať, kto by to chcel zastaviť?
Keď sme hrali v Neapole, spievali aj riffy skladby „Rosalita“.
Tie vnútorné, malé nenápadné melódie.
Nie tie samozrejmé.
Malé melódie vnútri piesne. A tie spievali.
Celé Taliansko je ohromne muzikálne.
Ako mama a Dora a Eda...
Dnes tu sedíme, lebo sú to naši ľudia.
Áno.
Frank, hral si na gitare?
Len trochu. Nie veľa. Opäť začínam.
Má novú gitaru.
Raz bude pre neho miesto na pódiu s E Street Band.
Byť tebou tak to využijem.
Ja viem.
Populárna hudba bola pre mňa od začiatku hlučná meditácia.
Každý sa modlí svojím spôsobom.
Svoje modlitby som skrátil na trojminútové nahrávky so 45 otáčkami za minútu.
Sila čistého popu a krásna jednoduchosť melódie.
Celková charakterová štúdia za pár minút.
Život za 180 sekúnd alebo menej.
Ak to spravíte správne, má to moc modlitby.
Skvelá práca, páni.
E.
A.
Cis mol.
Ges.
Hneď po sóle saxofónu by sme mali...
prejsť na časť, kde spievaš každý verš.
Je tam iná improvizácia, len o to ide.
Myslíš začiatok piesne „Letter To You“?
- Tak? - Môžeš aj kratšie.
Bude to postupovať a potom náhle zosilnie. Chápeš?
Veľké zosilnenie... On spieva silno.
- Na čineli? - Áno.
Áno, nechaj to tak.
Vďaka E Street Band snívam, premýšľam a píšem vo veľkom.
Keď som medzi priateľmi,
istej časti svojej mysle, ktorá je zjavne rezervovaná len pre nich,
dovolím vyslobodiť sa
a ja prebývam v dome s tisíckami snov.
Čo sa v tomto dome stane, je pre mňa dôležité.
Boh nás nestvoril bezchybnými,
ale snažím sa tu rozprávať hlasom svojich lepších anjelov.
Dostali sme nástroje a dušu,
o ktoré sa treba starať a byť zodpovední.
A na tom treba pracovať.
Tú prácu treba postaviť na princípoch lásky, slobody a bratstva,
starobylých myšlienkach, ktoré stále tvoria základ dobrého života
a ľudskej spoločnosti.
Čo sa v tomto dome stane, je dôležité.
Takže, bratia a sestry, nech ste kdekoľvek...
poďme tento dom rozsvietiť.
- Dobré. - Chceš si to vypočuť?
Vypočujme si to.
Znie tam skutočný kapelný zvuk.
Znie to skvele.
- Ďakujem. - Ako by sme neodišli.
Odišli, ale aby sme sa zlepšili. A vrátili sme sa.
Presne tak.
Profesor, rob, pre čo si sa narodil.
Hraj na zvonkohru.
Hraj na tú zvonkohru.
Hneď ako budem mať slúchadlá.
Tak ako Dan Federici, prosím.
Dan Federici.
Straší nás duch.
Zajtra budeme nahrávať piesne, ktoré majú 50 rokov.
Nahral som ich vtedy akusticky na demo pre Johna Hammonda,
pred albumom Greetings from Asbury Park.
- Pripravte sa na divoké texty. - Áno.
- Mám pre teba návrh, Bruce. - Hovor.
V refréne spievaš...
...a oni prestanú hrať, tak čo keby si zahral...
...a začnú hrať. Takže počuť len teba.
- Bum. Môže to tak byť. - Presne.
V lete tam bola terasa. Dalo sa hrať vonku. Krása.
Bol to prvý nočný klub pre tínedžerov, aký existoval.
- Aký existoval? - Neuveriteľné.
Bol to akoby country klub pre tínedžerov.
Všetky decká boli so strednej a vyššej vrstvy.
Boli tam študáci.
Ak si mal koncert, hlavne tam, odkiaľ sme boli my,
bol to úspech.
Kapela zo štvrte Freehold v Teendezvous?
To bolo niečo. Niečo si znamenal.
Dokázať to a potom mať ďalších šesť klubov na hranie,
v rovnaký víkend,
- nehovoriac o sálach pre veteránov... - Plážové kluby.
...domy odborov, sály Americkej légie, Organizácie katolíckej mládeže.
- To všetko boli sály pre rockové kapely. - Študentské večierky.
„Ghosts.“
Rocková kapela je spoločenská jednotka
založená na predpoklade, že my spolu
sme lepší ako súčet našich jednotlivých častí,
a že môžeme dokázať niečo, čo by sme sami nedokázali
a že spolu nás čaká niečo veľké.
Kým v našej kapele sú piesne a jednotlivé vízie moje,
zhmotnenie tých vízií
do prítomnosti v skutočnom svete patrí nám všetkým.
Sme kapela.
Radosť, ktorú cítim, keď pracujem s kapelou, je niečo, čo sa ťažko opisuje.
Nápady sa valia po miestnosti.
Ľudia rozprávajú jeden cez druhého. Máme nepodarené začiatky a zastavenia.
Často tam vládne zmätok.
A potom zrazu...
bomba.
„Ghosts“ je o kráse a radosti z toho, že ste v kapele
a o bolesti zo straty niektorých z nás pre chorobu alebo čas.
„Ghosts“ sa snaží prehovárať k samotnému duchu hudby...
k niečomu, čo nikto z nás nevlastní, ale čo môžeme spolu objavovať a zdieľať.
V E Street Band to sídli v našej kolektívnej duši...
ktorú poháňa srdce.
Ten refrén pred pauzou podľa mňa nepotrebuješ.
Od slova „ghosts“ môžeš ísť k pauze, a potom zrýchlenie.
Zrýchlenie bubnu.
- Áno. - Refrén preč?
Sedemnásť taktov refrénu a potom bubny.
- Ide to: A, AB, AB, C. - B, C.
To je ten verš. B je pri „ghosts“. C je refrén.
Áno, a opäť.
A je verš, B je „ghost“ a C je refrén.
Pred tretím veršom je ešte pauza.
- Nie, to je pred... - Tretím.
- Tretí verš je... - Len ten verš
a potom na konci je pauza.
Stále tam je ten tretí verš.
Ak niekto nevie, kde je tá pauza, sledujte ma.
Dám vám znamenie, dobre?
Inak nezastavujte.
Áno.
Dobrý rytmus.
Tu. Teraz.
- Áno. Takže naopak. - Áno.
Daj to sem.
Dobre. Skús to.
Aby sme to mali. Potom sa s tým vyhrajú.
Tlieskanie.
Nahrajme tlieskanie a vokály.
Perfektné! Perfektné!
Piesne z roku 1972...
boli a stále sú pre mňa záhadou.
Sú také, lebo vtedy som tak písal. Majú veľa slov.
Pravdupovediac, Clive Davis,
človek, ktorý so mnou podpísal zmluvu s Columbia Records s Johnom Hammondom,
mi zavolal krátko po vydaní môjho albumu Greetings from Asbury Park
a povedal, že niekto mu volal a povedal, že ak si nedám pozor,
miniem všetky slová v anglickom jazyku.
Ten niekto bol Bob Dylan.
Bob bol vždy môj mentor a brat, ktorého som nikdy nemal,
takže tie slová som vzal dosť vážne.
Ale viem, že tie piesne majú v mojom srdce špeciálne miesto.
„Song for Orphans“ je o niekom, kto prekonal svoj strach,
svoje pochybnosti a svoju dobu.
Je to o boji za svoje vlastné miesto.
Na to, že som bol ešte decko, som si o sebe v roku 1972 myslel veľa,
napriek svojim výrazným neistotám.
Bol som skúsený mladý lev hrajúci na gitare
a mal som pocit, že musím niečo dokázať,
poraziť démonov a získať svet.
Môj svet, nech je to čokoľvek.
V tom čase som si myslel, že som na Zemi len pre jednu jedinú vec:
stretnúť, čeliť a potvrdiť svoj osud.
Vyjsť na pódium a zmeniť vám život,
ak sa to dá.
Prekonal som svoje vlastné emocionálne opustenie,
svoje osirotenie v neskorej puberte
a budoval som si vlastnými rukami a s pomocou iných
miesto, ktoré bolo moje.
Toto združenie teraz nesie moje meno
a beriem za neho zodpovednosť.
Aby sa to urobilo.
Lebo som bol mladý, rozhodný a hladný a potreboval som to.
Mal som 22 rokov.
Ďalší dokonalý deň v štúdiu.
Na skvelých E Street Band.
V polovici.
Aj ďalej.
Fajn.
Cez Freehold v 50. rokoch
chodili vlaky, pasažieri a tovar.
Počas dlhých letných popoludní
sme čakali, vyskočili na ne a zviezli z jedného okraja mesta na druhý,
alebo sme len kládli mince na koľajnice
a keď sme ich vzali, boli horúce a ploché.
Tie vlaky prichádzali a odchádzali náhle ako smrť.
Keď som bol dieťa, na smrť som si celkom zvykol,
lebo v našej rodine sme často chodili strážiť telo pred pohrebom.
Keď ste mali šesť či sedem rokov, mali ste ísť s rodičmi
cez dvere pohrebného ústavu, držať ich za ruku
a prejsť cez dav ľudí až k rakve.
Potom si pri nej kľaknúť a na chvíľu sa pozrieť smrti do očí.
Rodičia sa šli rozprávať s ostatnými.
A po chvíli
ste šli domov so zvláštnym pocitom úspechu naplneného hrôzou...
ktorý zaplňoval vašu mladú dušu.
Doma ste si kľakli k posteli a recitovali:
„Idem ľahnúť na posteľ Kiežby si Boh moju dušu nechať chcel
Ak zomriem skôr, než sa zobudím
Aby si Boh moju dušu vzal, sa modlím.“
„Ak zomriem skôr, než sa zobudím.“
Tá časť sa mi nikdy nepáčila.
Mojej mladej duši to vštepilo,
že jedného dňa zavrieme oči
a nad nami sa uzavrie sivá nočná obloha...
a prinesie dlhý a nekonečný spánok.
Sme tu už... štvrtý deň.
Skôr som prísť nemohol.
- Bol som chorý, tak som čakal. - To nič. Hlavne, že si prišiel.
Len ich... nahrávame a počúvame.
To je fajn.
Jake Clemons do svojej prvej oficiálnej nahrávky
- zakomponoval sólo s E Street Band. - Páni.
Žiadny tlak.
Hrali ste krásne.
Keď si tie skladby vypočujete, znejú neuveriteľne.
Som plný nádeje. Vďaka vám.
- Áno. - Na zdravie.
Na šéfa.
- Áno. - Na nádej.
- Nezabudnime na Big Mana. - Áno.
- Na neho. - Áno.
- Danny Federici. - Danny.
- Danny Federici. - Danny Federici.
Kam ideme, keď zomrieme?
Možno nejdeme nikam...
a možno všade.
Možno naša duša prebýva v éteri,
v bezhviezdnej časti oblohy
a rezonuje smerom von ako kamienok hodený do stojatej vody.
Jeho kruhy sú ako životy ľudí, ktorých sme sa dotkli
počas svojho života.
Nikto nevie, kde alebo ako ďaleko, jeho duša bude znieť a cestovať.
A možno dole sú len kosti, špina, hlina a korytnačky.
Neviem.
Ale smútim pri myšlienke,
že už nikdy neuvidím tých, ktorých som miloval a stratil.
Tí, ktorí odišli, však nikdy úplne nezmizli.
Vidíme ich na známych uliciach,
v prázdnych kluboch...
a v neskorých dávnych večeroch.
Pohybujú sa v tieňoch a zahliadneme ich iba kútikom oka.
Vidíme ich v našich snoch.
Refrén.
To je všetko. Veľmi jednoduché, však?
Pekne.
Má to v sebe veľkoleposť.
- Steve? - Môžeme.
- Všetci môžu? - Áno.
- Môžeme? - Dobre. Čo povedať.
Budeme hrať, až kým neskončíme pod zemou.
Kým nám neodpadnú kolesá.
- Áno. - Kým nebudeme pod zemou.
Môžem len povedať, že najväčšia... radosť
najväčšia radosť môjho života je stále
stáť za mikrofónom... s vami za mnou.
Toto je najlepšie hranie na albume podľa mňa...
Je to ešte lepšie. Ohromuje ma to.
Všetci sme hrali spolu naraz v tejto miestnosti
a nakoniec to znie takto.
Je to...
je to jeden z najhlbších zážitkov môjho života.
- Nedokážem povedať, ako vás mám rád. - Ďakujeme.
- Nedokážem. - Začína sa to piesňami.
Všetko je to o piesňach. Však?
A inšpirácia pre tie piesne
pochádza z toho, že viem, čo budete hrať.
Bude to veľká zábava.
Pán Landau, ani tvoja práca nebola najhoršia.
Dobre.
Sedel som a počúval. Je to ťažká práca.
- Poďme na to. - Poďme.
Vek.
Vek prináša perspektívu v jasnosti, ktorú vidíte o polnoci
na koľajniciach hľadiac do svetiel prichádzajúceho vlaku.
Dôjde vám to celkom rýchlo...
nezostáva vám veľa času.
Len zopár nocí plných hviezd, padajúceho snehu...
chladných jesenných popoludní, upršaných dní uprostred leta.
Ako sa správate a robíte si svoju prácu, je dôležité.
Ako sa správate k priateľom, rodine a tým, ktorých milujete.
Keď je dobrý deň, dostanete požehnanie.
Omotá svoje ruky okolo vás
a ste slobodný a hlboko súčasťou tohto sveta.
To je vaša odmena. Byť tu.
Preto na druhý deň vstanete...
ďalšia šanca dostať to požehnanie.
Keď si natierate hrianku maslom, obliekate sa, či šoférujete z práce domov,
narazíte na tieto chvíle,
keď cítite Božiu ruku pomaly klesnúť na vaše rameno.
A uvedomíte si, aké máte šťastie.
Šťastie, že ste nažive,
štastie, že dýchate v tomto svete krásy, hrôzy a nádeje.
Lebo to je presne ono. Šanca.
Svet, v ktorom je šťastie milovať a šťastie byť milovaný.
Pokračujete, kým vás to nenaplní,
kým pot, krv a slzy nedávajú zmysel.
Ideme, až kým svetlo z ďalekých zhasínajúcich hviezd
nedopadne k vašim nohám.
Choďte a nech vám Boh žehná.
Áno.
Dobre, toto bola...
to bola asi prvá pieseň, ktorú sme s Georgom napísali.
Volá sa „Baby I.“
Niečo.
Musím to ísť domov nacvičiť.
ĎAKUJEM PATTI, EVANOVI, JESS A SAMOVI
NA PAMIATKU GEORGEA THEISSA A CASTILES VO FREEHOLDE, NEW JERSEY
Preklad titulkov: Zuzana Šplhová