Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
En, to, tre, fire.
Jeg er midt i en 45 år lang samtale
med mennene og kvinnene jeg er omringet av, og med noen av dere.
Vi har vel nettopp begynt å prate med noen av dere.
Uansett så har jeg prøvd å gjøre samtalen viktig, morsom og underholdende.
Jeg begynte å spille gitar
fordi jeg ville finne noen å snakke og korrespondere med.
Det fungerte bedre enn jeg noensinne hadde drømt om.
Etter så lang tid
har jeg fortsatt et sterkt behov for å kommunisere.
Det er der hver morgen når jeg våkner.
Det går ved min side hele dagen.
Det er der hver kveld når jeg legger meg.
I løpet av de siste 50 årene har det aldri forsvunnet.
Jeg vet ikke hva det skyldes.
Er det ensomhet, sult, ego, ambisjon, ønske
eller et ønske om å føles og høres, anerkjennes,
alt det ovennevnte?
Jeg vet bare at det er en av mine mest konsekvente impulser i livet.
Like pålitelig som mine egne hjerteslag,
er behovet mitt for å snakke med dere.
Slå dere ned, herrer.
Hent notatbøkene.
Hent notatbøkene og sett dere.
Notatboken. Ok.
Bedre enn din.
Jøss, det snør.
-Det gjør det. -Det snør.
I går kveld satt jeg ute ved bålet i hagen min til kl. 21.00.
I dag snør det.
Sånn er Jersey-været om høsten.
På slutten av den.
-Åtte takter med én? -Ja.
Så to takter med seks, to takter med én, to takter med fire.
Ok, prøv det.
En, to. En, to, tre, fire.
Ingen fot ennå.
Jeg tror det er for lenge, Roy.
Jeg tror det er en, to, tre, fire. Én akkord.
Roy, du skifter til E-moll for raskt.
-Det er sammensetningen. -Nei...
Ikke...
Ja, det er åtte takter med én.
E Street Band er et finjustert instrument
med stor fleksibilitet og kraft.
En, to, tre. Én akkord.
De kan sveve som en sommerfugl og stikke som en bie.
Vi har spilt sammen i mange år,
og det har skapt en effektivitet i studioet
som er som en finjustert racingmotor.
Fot.
Vi har blitt utviklet over 45 år, har mange tiår med finjustering,
og vi tilbyr en kraft når vi samhandler med dere.
Vent.
Introprogresjonen er bare introprogresjonen.
Den kommer ikke igjen, så da må vi holde oss til sangen.
Vi spiller for å tjene publikumet vårt.
Lønnen er topp, men dere er grunnen til at vi er her.
Det er store nyheter.
Det er én ting vi kan prøve.
Det er forpliktelsen vår som herder formålet,
som gjør at vi satser alt.
Det er litt ekstra riff, men jeg vet ikke om det er i veien.
E Street Band er ikke en jobb. Det er et kall.
Det er en av de viktigste tingene i livet,
og selvfølgelig er det kun rock and roll.
Ok, E Streeters! Da kjører vi.
Dette er vennene mine, mennene og kvinnene jeg jobber med:
Steve Van Zandt...
...Max Weinberg...
...Roy Bittan...
...Garry Tallent...
...Patti Scialfa...
...Nils Lofgren...
...Charlie Giordano...
...Soozie Tyrell...
...Jake Clemons.
To medlemmer mangler...
...Danny Federici og Clarence Clemons.
Dette er E Street Band.
Det høres bra ut. Veldig bra.
-Skal vi høre? -Jepp.
En, to, tre, fire.
Roy, gjør det mer spilledåse.
E Street!
Skal jeg legge den høyere?
-Ikke legg den høyere. -Ok.
Men ikke spill så lavt.
Vi har det gøy.
Er det en servitør her?
Nei.
Vi må tilbake til Beatles-skjemaet.
Tre timer per sang. Det var det Beatles gjorde.
Det var lurt.
Hvis vi jobber lørdag og søndag, får vi et dobbeltalbum.
Ok, vent litt.
Gitaren min er kjempehøy, og jeg kan ikke kontrollere det.
Volumet er 30 ganger høyere enn i går.
-Vi mistet det. -Ok, vent.
Garry har et problem.
Vi bruker et par minutter på det.
Det er tynt i dag. Det høres tynt ut.
-Du kan bare flytte dem. -Ja.
Jeg liker når jeg tar "doo" med ham,
og så er han alene, og jeg kommer inn oppå.
Kan jeg få høre starten igjen?
Vi vil høre harmonien når Bruce synger, ehm...
Dette er fetteren min, Frank. Sørg for at dette blir med.
Hei, folkens. Står til?
Jersey Shores beste jitterbugdanser
og mannen som lærte meg mine første akkorder på gitar.
Jøss.
Dette er de originale gitarene mine.
Min Kent, første gitar.
Hadde du ikke en sånn Sears and Roebuck?
George Theiss hadde en i kassen.
Ja. En av...
George Theiss hadde en hvor høyttaleren var i gitaren.
I gitaren?
Vi hadde også en hvor den var i kassen.
Du har Sears and Roebucks gamle...
Å, Sears.
Begge er grusomme. Den i gitaren med...
Se, det er en høyttaler her.
Den høres grusom ut.
Alle hadde en sånn.
På en solrik julidag
sto jeg ved siden av sengen til min gamle bandkompis fra The Castiles,
George Theiss.
George var 68, og i de siste stadiene av lungekreft og svært nær døden.
George var mannen som datet min søster Ginny
og dro meg ut av huset mitt på South Street en ettermiddag,
og jeg la ut på et av mitt livs største eventyr.
Jeg ble med i mitt første band, The Castiles.
The Castiles varte i tre kritiske, historisk eksplosive år,
fra 1965 til 1968,
en evighet på 60-tallet,
og tre episke år med historiske og kulturelle hendelser.
Det var en kruttønne å være med i et ungt rock and roll-band.
Det var lenge siden.
Enkelte ting gjør sånn inntrykk at du aldri glemmer dem.
De er en livstidsdom.
Da George døde,
var jeg siste gjenlevende medlem av The Castiles.
Det siste gjenlevende medlemmet.
Jeg tenkte på det... veldig lenge.
Disse meditasjonene endte opp med å bli sangene jeg har skrevet
til Letter To You.
Musikken bare kommer.
Av og til... og kun av og til,
er dette måten det skjer på.
Denne musikken, disse sangene,
minnet meg om gjelden jeg fortsatt skyldte Freehold-kompisene mine.
Dette er en dyp og inderlig takk til Diana og George Theiss,
Bart Haynes, Frank Marziotti, Curt Fluhr,
Paul Popkin, Bob Alfano og Vinny Maniello.
Mine venner, bandkompiser og medstudenter
i min første og største rockeskole, The Castiles.
Dette er "Last Man Standing".
Det hørtes ut som et bra opptak. Ja, det er bra.
Hva sier du, kompis? Hva sier du?
-Velkommen. Velkommen! -To ganger var bra.
Kongen, Jonny Boy Landau.
I egen person.
Mine damer og herrer, skål for turneen!
Ja.
-San Siro! -San Siro!
-Åpning i San Siro. -San Siro. Her.
-Den første av fire kvelder. -Første av fire.
-Det liker jeg. -Ikke sant?
Fire kvelder i San Siro.
-Halve Italias befolkning. -Hvorfor ikke?
-Det er hele befolkningen... -Det er bare matineen.
-Nå. Gjør dere klare! -Ja.
Jeg husker en gang de sang "Promised Land", og da vi stoppet,
hadde du problemer med å starte neste sang,
for når man hører den, hvem vil vel at du skal stoppe?
Vi spilte i Napoli.
De sang interne riff av "Rosalita".
Interne... små, rare interne øreormer.
Ikke de åpenbare.
Man hørte folk synge de små og rare fra midt i sangen.
Hele befolkningen der er så musikalsk.
Det var der mamma, Dora, Eda og...
Vi sitter her i dag fordi de er folket vårt.
Ja.
Frank, spilte du gitar?
Litt. Ikke så mye. Jeg skal starte igjen.
Han har en ny gitar.
Han får en plass på scenen med E Street Band en dag.
Var jeg deg, ville jeg benyttet meg av det.
Jeg vet det.
For meg, fra starten av, har pop alltid vært en rusten meditasjon.
Vi har alle våre måter å be på.
Jeg begrenset bønnene mine til tre minutter og et 45-rpm-opptak.
Kraften bak ren pop, melodiens vakre enkelhet.
En karakterstudie på kun få minutter.
Livet på 180 sekunder eller mindre.
Gjør du det riktig, har det bønnens makt.
Bra jobbet, folkens.
E.
A.
Ciss-moll.
Gess.
Vi bør komme rett ut av saksofonsoloen til verset hvor du synger hver linje.
Vi har en annen versjon av den.
Snakker vi om en åpning for "Letter To You"?
-Sånn? -Du kan gjøre den kortere.
Det er en oppbygging og et stort crescendo. Skjønner du?
Stort crescendo til... Han starter med å synge hardt.
-På cymbalen? -Ja.
Ja, la den gå inn.
E Street Band får meg til å drømme, tenke og skrive stort.
Når jeg er sammen med vennene mine,
lar jeg en del av hjernen som virker å være reservert for dem,
bli satt fri,
og jeg er i et hus med tusen drømmer.
Det som skjer i dette huset, spiller en rolle for meg.
Gud har ikke laget oss perfekte,
men jeg prøver å snakke med stemmen til mine bedre engler.
Vi har fått verktøyet og sjelens egenskap
til å bli passet på.
Det krever jobb.
Jobb vi kanskje bygger på prinsippene kjærlighet, frihet og brorskap,
gamle ideer som fortsatt danner grunnlaget for et godt liv
og et humant samfunn.
Det som skjer i dette huset, betyr noe.
Så, brødre og søstre, samme hvor dere er...
La oss sette huset i fyr og flamme.
-Det er bra. -Vil du høre?
Ja, vi hører.
For en gruppesound vi har på gang her.
Det høres supert ut.
-Takk. -Det føles som vi aldri dro.
Vi dro, men for å bli bedre. Så kom vi tilbake.
Det stemmer.
Professor, gjør det du ble født for å gjøre.
Spill klokkespill.
Spill klokkespillet.
Ja, når jeg har fått på høretelefoner.
I Dan Fedeicis ånd, takk.
Dan Federici.
Spøkelset hjemsøker oss.
I morgen skal vi redigere sanger som er 50 år gamle.
Jeg spilte dem inn akustisk for John Hammond-demoen,
før Greetings from Asbury Park.
-Gjør dere klare for sprø tekster. -Ja.
-Jeg har en idé til deg, Bruce. -Få høre.
På refrenget hvor du synger...
...og de holder, kanskje du kan spille...
...så kommer de inn. Da blir det bare deg.
-Bam. Det kan vi gjøre. -Nettopp.
Det var en uteplass, og om sommeren lekte man ute. Det var vakkert.
Det var den første nattklubben for tenåringer.
-Hvem hadde hørt om det? -Utrolig.
Det var som en countryklubb for tenåringer.
Alle ungdommene var fra middel- og overklassen.
Det var studenter der.
Hvis du fikk en spillejobb, spesielt der vi var fra,
var det bra greier.
Freehold-band som spilte på Teendezvous?
Dere var ekte vare. Dere var godkjente.
Å ha det og seks andre hullaballoo-klubber du kunne spille på
samme helg,
-for ikke å snakke om VFW-hallene... -Strandklubbene.
...fagforeningslokaler, Legion-lokaler, CYO-er.
-Det var lokaler for rockeband. -Dansefester, brorskapsfester.
"Ghosts".
Et rockeband er en sosial enhet
basert på at tanken om at alle oss sammen
er bedre enn summen av våre individuelle roller,
at vi kan oppnå noe vi ikke kan oppnå alene,
og at noe stort venter oss, sammen.
I bandet vårt er sangene og den individuelle visjonen min,
men den fysiske skapelsen av den visjonen
til ekte tilstedeværelse tilhører oss alle.
Vi er et band.
Gleden jeg føler når jeg jobber med bandet, er vanskelig å beskrive.
Rommet myldrer av ideer.
Folk snakker over hverandre. Vi har tyvstarter og -stopper.
Ofte hersker det forvirring.
Og så, plutselig...
Dynamitt.
"Ghosts" handler om skjønnheten og gleden ved å være i et band,
og smerten når man mister hverandre til sykdom og tid.
"Ghosts" prøver å snakke til ånden til selve musikken...
...noe ingen av oss eier, men kan oppdage og dele sammen.
I E Street Band ligger den i vår felles sjel...
...drevet av hjertet.
Jeg synes ikke du trenger refrenget før bruddet.
Du kan gå fra "ghosts" til bruddet, og så til oppbyggingen.
Du mener trommeoppbyggingen.
-Jepp. -Utelater du refrenget?
Seksten takter med refreng til oppbyggingen.
-Det går A, AB, AB, C. -B, C.
Det er verset. B er "ghosts". C er refrenget.
Ja, og igjen.
A er verset, B er "ghosts", C er refrenget.
Vi har fortsatt stans før tredje vers.
-Nei, vi stopper før... -Tredje vers.
-Det tredje verset er... -Den linjen alene,
og så stoppen på slutten der.
Det er fortsatt et tredje vers med stopp.
Hvis noen lurer på hvor stoppet er, se på meg.
Jeg gir tegn, ok?
Hvis ikke, ikke stopp.
Ja.
Bra rytme.
Der. Nå.
-Ja, så det motsatte. -Ja.
Ta meg dit.
Ok. Prøv det.
Bare for å ha det. Så kan de leke med det.
Klapp.
Vi tar klappene og la-da-da.
Perfekt!
Sangene fra 1972...
...var og er et mysterium for meg.
Det var sånn jeg skrev på den tiden. Masse ord.
Clive Davis,
mannen som signerte meg til Columbia Records med John Hammond,
ringte meg etter albumet Greetings from Asbury Park ble sluppet,
og sa at noen hadde ringt og sagt at om jeg ikke var forsiktig,
ville jeg bruke opp hele det engelske språket.
Han sa at det var Bob Dylan.
Bob var mentoren min og broren jeg aldri fikk,
så jeg tok disse ordenepå alvor.
Jeg vet bare at disse sangene har en spesiell plass i hjertet mitt.
"Song for Orphans" handler om at noen overkommer frykten sin,
tvilen sin, tiden sin.
Den handler om å kjempe for plassen sin.
Og, til å være en ungdom, hadde jeg høye tanker om meg selv i 1972,
på tross av usikkerheten min.
Jeg var en erfaren, gitarspillende ung løve,
og jeg følte at jeg hadde en jobb å gjøre,
demoner å fordrive, en verden å erobre.
Min verden, hva enn det var.
Jeg følte at jeg hadde kun ett formål på jorda:
å møte, konfrontere og bekrefte skjebnen min.
Å komme ut på scenen og forandre livet ditt,
om jeg kunne det.
Jeg hadde beseiret min egen emosjonelle forlatthet,
min bortkommenhet sent i tenåringene,
og med mine egne hender, og litt hjelp, bygget jeg et sted som var mitt.
Nå er forbundet i mitt navn,
og jeg tar ansvar for det.
Dette skulle bli gjort.
Fordi jeg var ung, tøff og sulten, og jeg trengte det.
Jeg var 22.
Enda en mesterlig dag i studio.
Skål for fantastiske E Street Band.
Halvveis ferdig.
Mer, tror jeg.
Bra.
Det var tog, passasjer og frakt
som passerte gjennom Freehold på 50-tallet.
På sene ettermiddager om sommeren
ventet vi på dem og syklet fra én side av byen til den andre,
eller bare for å legge myntene våre på skinnene
og plukke dem opp igjen, varme og flate.
Togene kom og gikk like raskt som døden.
Som barn ble jeg vant med døden,
grunnet mange irske og italienske likvaker i familien.
Når du var seks, sju, ble det ventet at du ble med foreldrene dine
gjennom døra til begravelsesbyrået med din hånd i deres,
og gikk gjennom rommet til kisten.
Så knelte du ved siden av den og stirret døden kort i øynene.
Foreldrene dine minglet.
Så, etter en stund,
syklet du hjem med en rar følelse av terrorfylt prestasjon
som fylte den unge sjelen din.
Hjemme knelte du ved sengen din og resiterte:
"Nå legger jeg meg for å sove, og jeg ber Gud om å passe på meg.
Om jeg dør før jeg våkner,
ber jeg Gud om å ta sjelen min."
"Om jeg dør før jeg våkner."
Den delen likte jeg ikke.
Min unge hjerne tenkte
at vi en dag vil lukke øynene,
og den grå ettermiddagshimmelen vil bre seg ut over oss
og gi oss en lang og endeløs søvn.
Vi har vært her i... Dette er fjerde dag.
Jeg skulle komme før, men jeg var forkjølet.
-Sa: "Nei. Vent, vent, vent." -Det går bra. Når som helst passer.
Vi bare... spiller dem inn og hører på dem.
Det er bra.
Jake Clemons involvert i sitt første opptak,
-solo med E Street Band. -Jøss.
Ikke noe press.
Dere spilte vakkert.
Når man hører på låtene, høres de fantastiske ut.
Så håpefulle. Dere leverer varene.
-Ja. -Skål.
For min nye sjef.
-Ja. -For håpet.
-La oss ikke glemme Big Man. -Big Man.
-For Big Man. -Big Man.
-Danny Federici. -Danny.
-Danny Federici. -Danny Federici.
Hvor drar vi når vi dør?
Kanskje vi ikke drar noe sted...
...eller kanskje overalt.
Kanskje sjelen vår bor i eteren,
den stjerneløse delen av himmelen,
og resonerer utover som en stein sluppet i en stille innsjø,
hvor ringene er livene til alle vi har rørt ved
i løpet av livet vårt.
Ingen vet hvor eller hvor langt sjelen kan lyde, kan reise.
Kanskje er det bare bein, jord, leire og skilpadder hele veien.
Jeg vet ikke.
Jeg har sørget over tanken
på å aldri få se igjen de jeg har elsket og mistet.
De som har gått bort, forsvinner aldri helt.
Vi ser dem på kjente gater,
i tomme klubber...
...og i sene netter for lenge siden.
De beveger seg i skyggene, og er kun et glimt i øyekroken.
Vi ser dem i drømmene våre.
Refreng.
Det er hele greia. Veldig grunnleggende.
Bra.
Den har noe fantastisk ved seg.
-Steven? -Jeg har.
-Har alle? -Jeg har.
-Vi har. -Ok, hva kan jeg si?
Vi skal fortsette til vi ligger under torven.
Til hjulene faller av.
-Sånn, ja. -Til alle er under torven.
Alt jeg kan si, er at den største gleden
fortsatt er de største gledene i livet,
og det er å stå bak den mikrofonen med... med dere bak meg.
Dette er den beste spillingen så langt, tror jeg...
Den har blitt bedre. Det er helt utrolig.
At vi alle spiller samtidig i samme rom,
og så høres det sånn ut.
Det er...
Det er en av de dypeste opplevelsene i livet mitt.
-Jeg er ubeskrivelig glad i dere. -Takk.
-Ubeskrivelig. -Det starter med sangene.
Det handler om sangene.
Og inspirasjonen bak sangene
kommer fra det jeg vet dere vil spille.
Vi skal ha mye moro sammen.
Mr. Landau, du var heller ikke så verst.
Ok.
Det er tøft arbeid å sitte her og lytte.
-Kom igjen. -Kom igjen.
Alder.
Alder gir perspektivet i klarheten man får ved midnatt
på sporene hvor man ser inn i lysene på et tog som nærmer seg.
Raskt forstår du...
...at du har knapt med tid igjen.
Bare et antall stjernefylte netter, snøfall...
...friske høstkvelder, regntunge sommerdager.
Hvordan du oppfører deg og hvordan du jobber, spiller en rolle.
Hvordan du behandler vennene dine, familien, elskeren.
På gode dager faller en velsignelse over deg.
Den omfavner deg,
og du er fri, og dypt i og av denne verdenen.
Det er belønningen din: å være her.
Det gjør at du vil stå opp neste morgen...
En ny sjanse til å få den velsignelsen.
Mens du smører på brødet, kler på deg eller kjører hjem fra jobb,
opplever du plutselig slike øyeblikk,
hvor du kan føle Guds hånd på skulderen din.
Og du innser hvor heldig du er.
Heldig som lever,
heldig som puster i denne verdenen av skjønnhet, redsel og håp.
Fordi det er dette det er: en sjanse.
En verden hvor man er heldig som elsker, heldig som blir elsket.
Du fortsetter til det fyller deg,
til svetten, blodet og tårene rimer.
Du går inn i lyset fra stjernene i det fjerne,
og faller på knær.
Gå, og måtte Gud velsigne deg.
Ja.
Ok, dette var...
Dette var den første sangen jeg og George skrev, tror jeg,
som heter "Baby I".
Noe.
Jeg må dra hjem og øve på den.
TAKK OG KJÆRLIGHET TIL PATTI, EVAN, JESS OG SAM
TIL MINNE OM GEORGE THEISS OG THE CASTILES FRA FREEHOLD, N.J.
Tekst: Mari Hegstad Rowland