Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Vienas, du, trys, keturi.
Tai - jau 45-erius metus trunkantis pokalbis
su vyrais ir moterimis, kurie mane supa ir su kai kuriais jūsų.
Spėju, jog su kai kuriais jūsų kalbėti pradėjome neseniai.
Bet kuriuo atveju,
visad stengiausi, kad šis mūsų pokalbis būtų prasmingas, smagus ir linksmas.
Ėmiau groti gitara,
nes troškau kalbėtis su kuo nors, megzti ryšį.
Tai pavyko geriau, nei galėjau įsivaizduoti drąsiausiose savo svajonėse.
Tik žinau, jog po tiek metų
aš vis dar jaučiu aštrų poreikį bendrauti.
Jaučiu jį pabusdamas kiekvieną rytą.
Jis - su manimi per visą dieną.
Jis nedingsta nei man užmiegant.
Jis jau 50 metų niekur nedingsta.
Iš kur jis, tikrai nežinau.
Ar tai darau iš vienatvės, alkio, ego, ambicijų, troškimų,
poreikio būt išgirstam, pripažintam,
ar dėl visų šitų priežasčių?
Žinau tik, jog šis impulsas - pats pastoviausias mano gyvenime.
Mano poreikis kalbėti su jumis yra toks pat tvirtas,
kaip širdies pulsas.
Ponai, susirinkime.
Pasiimkite bloknotus. Atsiverskite juos.
Išsiimkite bloknotus ir susėskite kartu.
Bloknotas. Turiu.
Mano geresnis.
Vajė, sninga.
- Taip. - Sninga.
Vakar sėdėjau prie ugnies savo kieme iki devintos vakaro.
Šiandien jau sninga.
Toks štai ruduo Džersyje.
Rudens pabaiga.
- Aštuoni ir vienas, taip? - Taip.
Tada - du ir šeši, du ir vienas, du ir keturi.
Gerai, bandom.
Vienas, du. Vienas, du, trys, keturi.
Dar be kojos.
Man regis, per ilga įžanga, Rojau.
Gal vienas, du, trys, keturi. Vienas akordas.
Rojau, per anksti pereini prie mi minor.
- Čia - perėjimas. - Ne...
Ne...
Taip, čia - aštuoni taktai.
„E Street band“ - gerai suderintas instrumentas,
lankstus ir galingas.
Vienas, du, trys. Vienas akordas.
Jie gali plasnot kaip drugelis ir gelt kaip bitė.
Ilgus metus groję kartu,
studijoje dirbam taip efektyviai
kaip tobulas lenktyninio automobilio variklis.
Koja.
Šis mūsų bendras organizmas, gamintas 45 metus,
tobulintas dešimtmečiais, kreipiasi į jus visa savo galia.
Stop.
Įžanga yra tik įžanga.
Ji nebesikartoja. Toliau - kartu su daina.
Mes grojame savo publikai.
Už tai gaunam gerus pinigus, bet mes grojam tik jums.
Tai - svarbi žinia.
Galim pamėginti štai ką.
Šis mūsų pasišventimas sukonkretina mūsų tikslą,
jam atsiduodam šimtu procentų.
Papildomas ritmas, bet abejoju, ar jis trukdo.
„E Street band“ nėra darbas. Tai - pašaukimas.
Šie du dalykai - svarbiausi gyvenime,
kaip ir tai, jog visa tai tėra rokenrolas.
Gerai, „stryteriai“! Bandom šitaip.
Jie - mano draugai, mano kolegos ir kolegės.
Styvas Van Zandtas...
Maksas Veinbergas...
Rojus Bitanas...
Garis Talentas...
Pati Skialfa...
Nilsas Lofgrenas...
Čarlis Džordanas...
Suzi Tairel...
Džeikas Klemonsas.
Ir du nariai, kurių jau nebėra mūsų tarpe...
Denis Federisis ir Klarensas Klemonsas.
Tai - „E Street band“.
Neblogai. Visai neblogai.
- Paklausysim? - Aha.
Vienas, du, trys, keturi.
Rojau, ne taip liūdnai, bičiuli.
„E Street“!
Man imt aukščiau?
- Nereikia aukščiau. - Gerai.
Tik ne taip žemai.
Linksminamės, po galais.
Ar šitoj skylėj yra padavėjas?
Ne.
Pereisim prie „Beatles“ tempo.
Po dainą kas tris valandas. „Bitlai“ taip įrašinėjo.
Neblogai.
Jei dirbsim šeštadienį ir sekmadienį, įrašysim dvigubą albumą.
Gerai, sustokim.
Mano gitara kažkodėl riaumoja, ir aš jos negaliu suvaldyti.
Ji groja 30 kartų garsiau nei vakar.
- Išsiderino. - Gerai, palaukim.
Gariui reikia susitvarkyti.
Gerai, susitvarkykim.
Šiandien skamba plokščiai.
- Patrauk šituos. - Taip.
Ten, kai jam pritariu „diu“,
o kai jo balsas lieka skambėt vienas, užeinu ant viršaus.
Gali paleist įžangą dar sykį?
Kokia harmonija, kai Briusas dainuoja...
Čia - mano pusbrolis Frenkas. Tai svarbu parodyti.
Sveiki, bičiuliai.
Geriausias džiterbago šokėjas visoje Džersio pakrantėje
ir žmogus, išmokęs mane pirmųjų gitaros akordų.
Čia - mano pirmosios gitaros.
Mano „Kent“, pirmoji gitara.
Turėjai vieną iš „Sears and Roebuck“, tiesa?
Džordžas Tysas turėjo ypatingą.
Taip. Su...
Džordžas Tysas turėjo gitarą, su įmontuotu jos viduje garsiakalbiu.
Pačioje gitaroje?
Dar turėjom vieną, su garsiakalbiu futliare.
„Sears and Roebuck“ turėjo tokias...
„Sears“.
Abi siaubingos. Ta, kur su garsiakalbiu...
Garsiakalbis - štai čia.
Siaubingas garsas.
Visi mes tokias turėjom.
Vieną saulėta liepos dieną
stovėjau prie savo draugo iš „The Castiles“ grupės,
Džordžo Tyso lovos.
68-erių Džordžas, sirgęs plaučių vėžiu, merdėjo.
Džordžas susitikinėjo su mano seserimi Džine
ir vieną popietę ištempė mane iš namų Saut gatvėje
į ilgiausią gyvenimo kelionę, kupiną puikiausių nuotykių.
Ėmiau groti savo pirmoje muzikos grupėje, „The Castiles“.
„The Castiles“ gyvavo trejus lemiamus bei istoriškai nepaprastus metus,
nuo 1965-ųjų iki 1968-ųjų.
Septintajame dešimtmetyje tai atrodė kaip amžinybė.
Treji epiniai metai, kupini istorinių bei kultūrinių įvykių.
Rokenrolo grupės gyvenimą tais laikais galima sulyginti su parako statine.
Seniai tai buvo.
Tačiau kai kurie dalykai palieka pėdsaką tavyje visam gyvenimui.
Iki gyvos galvos.
Džordžui mirus,
likau vienintelis gyvas „The Castiles“ narys...
Paskutinis gyvas narys.
Galvojau apie tai... ilgai.
Šios meditacijos sugulė į
„Letter To You“ albumą.
Muzika tiesiog ateina.
Kartais... ir tik kartais
nutinka būtent tai.
Ši muzika, šios dainos
priminė man apie skolas Friholdo rajono ginklo broliams.
Taigi, iš visos širdies esu dėkingas Dianai ir Džordžui Tysams,
Bartui Heinsui, Frenkui Marzijočiui, Kurtui Flurui,
Polui Popkinui, Bobui Alfanui ir Viniui Manielui.
Mano draugams, su kuriais grojau ir mokiausi
savo pirmoje ir nuostabiausioje roko mokykloje „The Castiles“.
Paskutinis iš gyvųjų. „Last Man Standing“.
Neblogai pavyko. Gerai.
Labas, brolau. Kaip reikalai?
- Sveikas. - Šįkart gerai pavyko.
Karalius Džonis Boi Landau.
Visame gražume.
Ponai ir ponios, už kelionę!
Taip.
- San Siro! - San Siro!
- Pirmas koncertas San Siro. - San Siro stadionas.
- Už pirmąjį iš keturių. - Už pirmąjį iš keturių.
- Man patinka. - Tikrai?
Keturi koncertai San Siro stadione.
- Pusė Italijos gyventojų. - Kodėl ne?
- Visos šalies gyventojai... - Ir tik dieninis koncertas.
- Geras. Ruoškimės! - Taip.
Pamenu, visi ėmė dainuot „Promised Land“,
o tu negalėjai pradėt kitos dainos.
Kas išdrįs nutraukti dainuojančią minią?
Koncertavome Neapolyje.
Jie dainavo „Rosalita“ su visais niuansais.
Su visais tais nežymiais, vos girdimais ritmais.
Ne akivaizdžiausius.
Girdėjau, kaip žmonės pagavo visus melodijos niuansus.
Visa ta šalis - nepaprastai muzikali.
Kur mama, Dora ir Eda, ir...
Šiandien sėdim čia tik dėl šių žmonių.
Taip.
Frenkai, ar grojai gitara?
Labai nedaug. Dabar pradėjau vėl.
Jis turi naują gitarą.
Vieną dieną jis stovės scenoje kartu su „E Street band“.
Tavim dėtas, pasinaudočiau proga.
Tikrai.
Nuo pat pradžių popmuzika man buvo it garsi meditacija.
Visi mes meldžiamės savaip.
Mano maldos sklisdavo iš trijų minučių trukmės vinilo plokštelių.
Popmuzikos galia, nuostabus melodijos paprastumas.
Per porą minučių pilnai atskleista asmenybė ar istorija.
Gyvenimas, išreikštas per 180 sekundžių ar mažiau.
Teisingai suprasta daina įgaudavo maldos galią.
Puikiai padirbėjote, ponai.
Mi.
La.
Do diez minor.
Sol bemol.
Manau, iškart po saksofono solo galima pereiti prie
tų žodžių, kuriuos kartoji.
Galim suimprovizuoti.
Kalbi apie „Letter To You“ įžangą?
- Šitaip? - Gali trumpiau.
Kad išaugtų į stiprų crescendo.Supranti?
Stiprus crescendo... Nes jis garsiai įstoja.
- Cimbolais? - Taip.
Taip, šitaip. Šitaip.
„E Street band“ leidžia man svajoti, mąstyti ir kurti iš visų jėgų.
Su savo draugais
atsiveria kažkokia mano proto dalis, kuri tik su jais
išsiveržia į laisvę
ir apsigyvena tūkstančio svajonių namuose.
Man svarbu viskas, kas vyksta tuose namuose.
Dievas mūsų nesukūrė tobulų,
tačiau čia stengiuosi kalbėti savo gerųjų angelų balsais.
Mums duoti įrankiai ir siela,
ir privalome jais naudotis ir už juos atsakyti.
Todėl reikia daug dirbti.
Dirbti, remiantis meilės, laisvės, brolystės principais,
senovės idėjomis, kurios yra gero gyvenimo
ir humaniško pasaulio pagrindas.
Tai, kas vyksta šiuose namuose - svarbu.
Taigi, broliai ir seserys, kad ir kur bebūtumėte...
Nušvieskime šiuos namus.
- Gerai. - Nori paklausyti?
Gerai, paklausykim.
Puikus visos grupės skambėjimas.
Puikiai skamba.
- Ačiū. - Regis, nebuvom išsiskyrę.
Buvom, bet tik tam, kad patobulėtume. Tada vėl susirinkom.
Tiesa.
Profesoriau, daryk tai, kam esi gimęs.
Pagrok metalofonu.
Grok metalofonu.
Tuoj užsidėsiu ausines.
Deno Federisio stiliumi, prašyčiau.
Denas Federisis.
Jo siela mūsų nepalieka.
Rytoj įrašinėsime dainas, kurioms - 50 metų.
Aš įrašiau jų akustinį variantą Džono Hamondo prašymu
prieš įrašant albumą „Greetings from Asbury Park“.
- Labai daug teksto. - Taip.
- Turiu pasiūlymą, Briusai. - Nagi.
Priedainio pradžioje, kai tu...
Tada jie daro pauzę, o tu gali...
Tada - tik tu vienas.
- Bem. Galima. - Taip.
Vasaromis grodavome terasose. Gražu būdavo.
Tai buvo pirmasis klubas, skirtas paaugliams.
- Buvai apie tai girdėjęs? - Neįtikėtina.
Kaip kantri klubas, tik skirtas paaugliams.
Ten lankėsi vidutinės klasės ir aukštuomenės vaikai, suprantat?
Ateidavo ir studentai.
Ir jei tave pakviesdavo ten koncertuoti, ypač ten, iš kur mes kilę,
tai būdavo kieta.
Grupė iš Friholdo koncertuoja „Teendezvou“?
Vadinasi, mus jau pripažino.
Pridėkim dar kokius šešis skandalingus klubus, kuriuose
koncertuodavai tą patį savaitgalį,
- ką jau kalbėti apie kultūros namus... - Paplūdimių klubus.
Profsąjungų rūmus, karo veteranų klubus, katalikiškojo jaunimo centrus.
- Ten koncertuodavo roko grupės. - Šokiai, brolijų šokiai.
„Ghosts“.
Roko grupė - socialinis vienetas,
kuris remiasi prielaida, jog visi kartu
esam daugiau nei individų suma,
kad galima pasiekt daugiau, nei pasiektume po vieną,
ir kad mums, kai dirbam išvien, pavaldūs didieji tikslai.
Nors mūsų grupėje dainos ir vizija yra mano,
tos vizijos fizinis įgyvendinimas
tikrovėje - mūsų visų darbo rezultatas.
Mes esam grupė.
Sunku apsakyti džiaugsmą, kurį jaučiu, dirbdamas su grupe.
Ore nuolat tvyro naujos idėjos.
Kalba vieni per kitą. Ne laiku pradeda dainą, ne laiku baigia.
Karaliauja chaosas.
Ir staiga...
Sprogimas.
„Ghosts“ - apie grožį ir džiaugsmą kuriant grupėje,
ir skausmą, kai mus pasiglemžia liga ar laikas.
„Ghosts“ - bandymas kalbėtis su muzikos dvasia,
su tuo, kas mums nepriklauso, ką galim tik atrasti ir tuo pasidalinti.
„E Street band“ grupėje tai gyvuoja mūsų kolektyvo sieloje,
gimusioje iš mūsų širdžių.
Prieš perėjimą, man regis, nereikia priedainio.
Nuo „ghosts“ gali kilti tiesiai.
Kalbi apie mušamųjų tempo augimą?
- Taip. - Šitą priedainį praleidžiam?
Šešiolika priedainio taktų augant tempui.
- La, la bemolis, la bemolis, do. - Si, do.
Posmas. Si - „ghosts“. Do - priedainis.
Taip, ir dar sykį.
La - posmas, si - „ghosts“ ir do - priedainis.
Bet vis tiek reik stabtelėti prieš trečią posmą.
- Ne, stojame prieš... - Trečią posmą.
- Trečias posmas yra... - Ta viena eilutė...
Ir jos pabaigoje - pauzė.
Vis tiek lieka trečias posmas su pauzėm.
Jei kam neaišku, kada pauzė, žiūrėkite į mane.
Duosiu ženklą, aišku?
Patys pauzių nedarykit.
Taip.
Geras ritmas.
Štai. Dabar.
- Taip, ir atvirkščiai. - Taip.
Dabar.
Gerai. Pamėgink.
Pavaryk. Tada jie ką nors sudžiazuos.
Plok.
Dabar - su plojimais ir ritmu.
Tobula!
1972-ųjų dainos...
Iki šiol man - paslaptis.
Tokius tada rašiau tekstus. Daug žodžių.
Po teisybei, Klaivas Deivisas,
žmogus, parūpinęs man sutartį su „Columbia Records“ ir Džonu Hamondu,
paskambino man po to, kai išėjo „Greetings from Asbury Park“ albumas,
ir pasakė, kad jam vienas žmogus pasakė, jog jei nesusiimsiu,
išnaudosiu visą anglų kalbą iki paskutinio žodžio.
Tas žmogus buvo Bobas Dilanas.
Bobas man buvo mentorius ir brolis, kurio neturėjau,
todėl priėmiau šiuos žodžius rimtai.
Tačiau šios dainos man labai brangios.
„Song for Orphans“ - apie baimių,
abejonių, laikmečio sunkumų įveikimą.
Apie kovą dėl savo vietos.
1972-aisiais buvau gana geros nuomonės apie save,
nepaisant visų mano kompleksų.
Buvau patyręs gitaristas, jaunas liūtas,
ir jutau, kad privalau kažką nuveikti,
nugalėti demonus, išsikovoti pasaulį.
Savo pasaulį, kad ir koks jis būtų.
Tuo metu buvau įsitikinęs, jog turiu vienintelę užduotį Žemėje -
pasitikti savo lemtį, stoti su ja akistaton ir įtvirtinti ją.
Lipt į sceną ir pakeist jūsų gyvenimą,
jei tik galėčiau.
Įveikiau savo paties emocinį vienišumą,
savo našlaitystę,
ir kūriau savo rankomis ir padedamas kitų,
savo vietą.
Šis ryšys - mano vardu,
ir aš prisiimu atsakomybę už jį.
Tai turėjo įvykti.
Nes buvau jaunas, kietas, alkanas ir man to labai reikėjo.
Man buvo 22-eji.
Dar viena meistriška diena studijoje.
Į šauniosios „E Street band“ sveikatą.
Padarėm pusę.
Manau, daugiau.
Gerai.
Keleiviniai ir krovininiai traukiniai
važiuodavo pro Friholdą šeštajame dešimtmetyje.
Ilgomis vasaros popietėmis
laukdavom traukinių, kad, užšokę ant jų, nudardėtume į kitą miesto galą,
arba ant bėgių dėdavome monetas
ir žiūrėdavom, kaip traukiniai jas suplodavo.
Traukiniai pasirodydavo ir dingdavo taip staigiai kaip mirtis.
Prie mirties pripratau dar vaikystėje,
nes gausioje mūsų airių ir italų šeimoje dažnai eidavome į šermenis.
Kai tau sueina šešeri ar septyneri, buvo priimta kartu su tėvais keliauti
į laidojimo namus. Tėvams laikant tave už rankų,
pereidavai pilną žmonių salę iki karsto.
Tada atsiklaupdavai šalia jo ir trumpai dirstelėdavai mirčiai į akis.
Tėvai dar pasišnekučiuodavo su kitais.
Paskui
važiuodavai namo, apimtas keisto ir baimingo
atliktos pareigos jausmo.
Namuose, prieš miegą atsiklaupęs prie lovos, melsdavaisi:
„Dieve, meldžiu Tave saugoti mano sielą, kai miegosiu.
Jei mirsiu prieš pabundant,
Dieve, meldžiu, paimk mano sielą pas save.“
„Jei mirsiu prieš pabundant.“
Ši dalis man nerūpėjo.
Mano jauną protą jaudino mintis,
jog ateis diena, kai mes užsimerksime,
o virš mūsų atsivers pilkas vakaro dangus,
nešantis nesibaigiantį, amžiną miegą.“
Mes čia... Jau ketvirtą dieną.
Norėjau ateit anksčiau, bet slogavau.
- Tai tariau sau: „Ne. Palauk.“ - Žinoma. Nėr kur skubėti.
Mes tiesiog... Įrašinėjam dainas ir klausom jų.
Puiku.
Džeikui Klemonsui tai - pirmas oficialus
albumo su „E Street band“ įrašinėjimas.
Nespaudžiu.
Jūs grojot nuostabiai.
Visos šios dainos skamba nepaprastai.
Pilnos vilties. Jūs perteikėte nuotaiką.
- Taip. - Į sveikatą.
Už mano naująjį bosą.
- Taip, tikrai. - Už viltį.
- Nepamirškim The Big Man. - Big Man.
- UžThe Big Man. - Už The Big Man.
- Už Denį Federisį. - Už Denį.
- Už Denį Federisį. - Už Denį Federisį.
Kur išeiname mirę?
Gal niekur...
O gal visur.
Gal mūsų sielos gyvena eteryje,
danguje, kur nėra žvaigždžių
ir rezonuoja į visas puses kaip tie ratilai nuo į vandenį mesto akmens,
paliesdami kitų žmonių gyvenimus
savo gyvenimo ratilais.
Niekas nežino, kur ir ar ilgai skambės jų sielos.
O gal tėra vien kaulai, žemė, molis ir vėžliai?
Aš nežinau.
Bet mintis, jog niekada nebepamatysiu
savo mylimų žmonių, man kelia sielvartą.
Tačiau mirusieji visiškai nedingo.
Mes sutinkam juos pažįstamose gatvėse,
tuščiuose klubuose...
Vėlyvais praeities vakarais.
Judantys šešėliai, matomi tik akies kampučiu.
Matome juos sapnuose.
Priedainis.
Štai ir viskas. Viskas paprasta, supranti?
Neblogai.
Kažkokio didingumo.
- Styvenai? - Turiu.
- Visi turi? - Aš turiu.
- Visi turi. - Ką galiu pasakyti?
Mes tai darysim iki kol pakratysim kojas, vyručiai.
Iki nukritimo.
- Tikrai. - Kol visi numirsim.
Galiu pasakyti tik tai, kad tai - didžiausias džiaugsmas.
Vis dar didžiausias džiaugsmas gyvenime -
stovėti prie mikrofono, kai jūs - už manęs.
Manau, mes puikiai grojom įrašinėdami šį albumą...
Mes tobulai susigrojom. Galva neišneša.
Visi grojom vienu metu, viename kambary,
ir toks nuostabus rezultatas.
Žinote, tai...
Viena giliausių patirčių mano gyvenime.
- Myliu jus visus, nėr žodžių. - Ačiū.
- Nėr žodžių. - Viskas prasideda nuo dainų.
Dainos - svarbiausia, tiesa?
O įkvėpimas šioms dainoms
ateina iš minties, jog jas atliksite jūs.
Mums bus velniškai linksma.
Pone Landau, jūs irgi neblogai padirbėjot.
Aha.
Sėdėti ir klausyti - sunkus darbas.
- Pirmyn. - Pirmyn.
Amžius.
Amžius suteikia perspektyvą tam aiškumui vidurnaktį,
kai stovi prie bėgių ir matai artėjančio traukinio žibintus.
Gana greit suvoki,
kad tavo laikas - ribotas.
Turi ribotą kiekį žvaigždėtų naktų, sniego,
gaivių rudens popiečių, lietingų vidurvasario dienų.
Todėl svarbu tai, kaip elgiesi ir kaip atlieki savo darbą.
Kaip elgiesi su draugais, šeima, mylimaisiais.
Kai diena - gera, ant tavęs nusileidžia palaima.
Apkabina tave,
o tu jautiesi laisvas ir giliai susijęs su šiuo gyvenimu.
Tai - atlygis. Buvimas čia.
Tai suteikia tau jėgų keltis kitą rytą...
Nauja galimybė vėl gaut palaiminimą.
Tepdamas sviestu skrebutį, vilkdamasis drabužius ar važiuodamas namo iš darbo,
staiga pajunti
švelnią Dievo ranką sau ant peties.
Ir suvoki, kaip tau pasisekė.
Kaip gera, kad esi gyvas,
kad gali kvėpuoti šiame pasaulyje, pilname grožio, siaubo ir vilties.
Nes tai yra būtent tai - galimybė.
Pasaulis, kuriame gera mylėti, gera būti mylimam.
Todėl gyvenk, kol tavo širdis prisipildys,
kol prakaitas, kraujas ir ašaros įgaus prasmę.
Gyvenk kol nykstančios tolimų žvaigždžių šviesos spindulys
nukris prie tavo kojų.
Gyvenk ir telaimina tave Dievas.
Taip.
Tai buvo...
Manau, tai - pirmoji mudviejų su Džordžu kurta daina.
Vadinosi „Baby I“
Kažkaip taip.
Reikia eit namo ir repetuoti.
AČIŪ PATI, EVANUI, DŽESEI IR SEMUI, MYLIU JUS
SKIRIAMA DŽORDŽO TYSO, IR „THE CASTILES“ IŠ FRIHOLDO, N.J. ATMINIMUI
Išvertė Egidija Tučkuvienė