Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Viens, divi, trīs, četri.
Man ir jau 45 gadus ilga saruna
ar vīriešiem un sievietēm man apkārt un ar dažiem no jums.
Šķiet, ar dažiem no jums tikai nesen esam sākuši sarunāties.
Bet jebkurā gadījumā
esmu centies, lai šī saruna būtu būtiska, jautra un izklaidējoša.
Es sāku spēlēt ģitāru tāpēc,
ka es meklēju kādu, ko uzrunāt un ar ko sazināties.
Šķiet, tas izdevās labāk, nekā biju cerējis neprātīgākajos sapņos.
Es zinu vienu: pēc visa šī laika
manī joprojām ir šī urdošā vajadzība sazināties.
To jūtu katru rītu, kad pamostos.
Tā mani pavada visu dienu.
Un tā ir man blakus, kad vakarā eju gulēt.
Pēdējo 50 gadu laikā tā ne reizi nav zudusi.
Kāpēc - es tiešām nezinu.
Vai tā ir vientulība, izsalkums, ego, godkāre, alkas,
vajadzība tikt sajustam un sadzirdētam, atzītam,
viss minētais?
Zinu vienu: tas ir viens no manas dzīves noturīgākajiem impulsiem.
Tikpat uzticama kā manas sirds ritmiskā sišanās
ir mana vajadzība sarunāties ar jums.
Kungi, sanāciet!
Paņemiet pierakstu blokus. Sāciet rakstīt!
Paņemiet blokus un sanāciet!
Mans bloks. Paņēmu.
Labāks nekā tavējais.
Vai, snieg.
-Tā ir. -Snieg.
Vakar vakarā es līdz deviņiem sēdēju pie ugunskura savā priekšpagalmā.
Šodien snieg.
Ņūdžersijas laikapstākļi rudenī.
Vismaz tā beigās.
-8 taktis pirmo pakāpi, jā? -Jā.
Tad divas taktis sesto, divas taktis pirmo, divas taktis ceturto.
Labi, mēģiniet!
Viens, divi. Viens, divi, trīs, četri.
Kāju vēl ne.
Domāju, mēs te pārāk izstiepjam, Roj.
Es domāju, tā: viens, divi, trīs, četri. Viens akords.
Roj, tu pārāk agri pārej uz mi minoru.
-Tas ir breikdauns. -Nē...
Nav...
Jā, te ir... 8 taktis ar pirmo pakāpi.
E Street Band ir labi uzskaņots instruments,
ļoti elastīgs un spēcīgs.
Viens, divi, trīs. Viens akords.
Viņi var lidot kā tauriņš un dzelt kā bite.
Gadi, ko esam kopā spēlējuši,
ļauj mums studijā saprasties un darboties
kā labi noregulētam sacīkšu mašīnas motoram.
Kāja.
Mēs esam grupa, kas veidota 45 gadus, noslīpēta vairākus gadu desmitus,
un mēs izmantojam šo spēku pilnībā, kad uzrunājam jūs.
Paga, paga, paga!
Ievada kāpinājums ir tikai ievada kāpinājums.
Tas vairs neatkārtojas. Tad jāturpina spēlēt dziesmu.
Mūsu uzstāšanās ir kalpošana klausītājiem.
Atalgojums ir lielisks, bet mēs te esam jūsu dēļ.
Svarīgi jaunumi.
Mēs varētu kaut ko pamēģināt.
Mūsu nodošanās stiprina mūsu mērķi,
mūsu sajūtu - dari vai mirsti.
Tas ir neliels papildu rifs, bet es nezinu, vai tas netraucē.
E Street Band nav darbs. Tas ir aicinājums, sūtība.
Tā ir gan viena no svarīgākajām lietām dzīvē,
gan arī, protams, tas ir tikai rokenrols.
Labi, strīteri! Spēlējam!
Tie ir mani draugi, vīrieši un sievietes, ar kuriem strādāju:
Stīvs Van Zants...
Makss Vainbergs...
Rojs Bitans...
Gerijs Telents...
Patija Skalfa...
Nilss Lofgrens...
Čārlijs Džordano...
Sūzija Tairela...
Džeiks Klemonss.
Un divi locekļi vairs nav ar mums...
Denijs Federisi un Klerenss Klemonss.
Tā ir E Street Band.
Izklausās labi. Tiešām labi.
-Mums noklausīties? -Jā.
Viens, divi, trīs, četri.
Roj, vairāk kā mūzikas kastīti, draugs.
E Street, E Street, E Street!
Gribi, lai spēlēju augstāk?
-Nespēlē augstāk! -Labi.
Tikai nespēlē tik zemu!
Nolādēts, mums ir jautri.
Vai šajā zaņķī ir kāda viesmīle?
Nē.
Nu, mums jāieraksta dziesmas tik ātri kā bītliem.
Trīs stundas - dziesma, viss. Tā bītli darīja.
Labs lēmums.
Ja strādāsim sestdien un svētdien, būs dubultais albums.
Labi, pagaidiet!
Kaut kāda iemesla dēļ mana ģitāra dārd un es nespēju to kontrolēt.
30 reižu skaļāk nekā vakar.
-Neskan. -Labi, pagaidiet.
Gerijam ir sarežģījumi.
Labi, nu, paņemam dažas minūtes, pastrādāsim ar to.
Tā šodien ir sekla. Izklausās sekla.
-Vari pabīdīt tos. -Jā.
Man patīk, kad es sketoju ar viņu,
tad viņš dzied viens, un tad es dziedu virs viņa.
Varu vēlreiz dzirdēt to ievadu?
Mēs gribam dzirdēt to harmoniju, kas ir, kad Brūss dzied...
Tas ir mans brālēns Frenks. Klau, noteikti nofilmē to!
Sveiki, draugi. Kā klājas?
Visas Ņūdžersijas piekrastes džiterbaga deju čempions
un vīrs, kurš man iemācīja pirmos ģitāras akordus.
Oho.
Tās ir visas manas ģitāras.
Mana Kent, pirmā ģitāra.
Viena tev bija no Sears lielveikala, vai ne?
Džordžam Tīsam viens pastiprinātājs bija futrālī.
Jā. Viens no...
Džordžam Tīsam bija tāda, kur pastiprinātājs bija ģitārā.
Ģitārā?
Bet mums bija arī viena, kur tas bija futrālī.
Zināt, bija Sears lielveikala vecā...
O, Sears.
Abas šausmīgas. Tā, kurai bija ģitārā...
Skat, pastiprinātājs šajā vietā.
Šausmīga skaņa.
Mums visiem tāda bijusi.
Saulainā jūlija dienā
es stāvēju pie gultas savam vecajam biedram no grupas The Castiles,
Džordžam Tīsam.
Džordžam 68 gadu vecumā bija plaušu vēzis, un viņš atradās ļoti tuvu nāvei.
Džordžs draudzējās ar manu māsu Džiniju
un kādu pēcpusdienu aizvilka mani prom no manas mājas Sautstrītā,
un es laidos vienā no sava mūža lielākajiem piedzīvojumiem.
Es pievienojos savai pirmajai grupai, The Castiles.
The Castiles pastāvēja trīs izšķirīgus, vēsturiski svarīgus gadus,
no 1965. līdz 1968. gadam,
60. gados tā bija vesela mūžība,
un tie bija episki vēstures un kultūras notikumu pilni trīs gadi.
Mēs bijām jauna rokenrola grupa laikā, kas atgādināja pulvermucu.
Tas bija ļoti sen.
Bet dažas lietas atstāj nospiedumus cilvēkā un nekad nepazūd.
Tās paliek uz mūžu.
Pēc Džordža nāves
es paliku varenās grupas The Castiles pēdējais dzīvais loceklis...
pēdējais dzīvais loceklis.
Es par to domāju... ilgu laiku.
Un tās pārdomas pārvērtās par manis uzrakstītām dziesmām
albumam Letter To You.
Mūzika vienkārši atnāk.
Dažreiz... un tikai dažreiz
tas notiek tā.
Šī mūzika, šīs dziesmas
atgādināja, ko es vēl aizvien esmu parādā saviem Frīholdas ieročbrāļiem.
Tādēļ šī dziesma ir dziļa un sirsnīga pateicība Daienai un Džordžam Tīsiem,
Bārtam Heinsam, Frenkam Marzioti, Kērtam Flūram,
Polam Popkinam, Bobam Alfano un Vinijam Manielo.
Maniem draugiem, grupas biedriem un skolas biedriem
manā pirmajā un dižākajā roka skolā, The Castiles.
Tā ir dziesma "Last Man Standing".
Tas izklausījās pēc laba ieraksta. Jā, tas bija labi.
Ko teiksi, brāl? Ko teiksi?
-Laipni lūdzu! -Divas reizes bija labi.
Karalis, mūsu Džonijs Landavs.
Dzīvs un klātienē.
Kungi un dāmas, iedzersim par tūri!
Jā.
-Sansiro stadions! -Sansiro!
-Pirmais koncerts Sansiro. -Sansiro. Aiziet!
-Pirmais no četriem. -Pirmais no četriem.
-Man patīk. -Vai ne?
Četri vakari Sansiro.
-Puse itāļu nācijas. -Kāpēc ne?
-Visa nācija... -Un tas tikai dienas koncerts.
-Aiziet! Esiet gatavi! -Jā.
Es atceros, reiz viņi dziedāja "Promised Land", kad mēs apklusām,
un tev bija grūti sākt nākamo dziesmu,
jo, ja dzird, ka visi tā dzied, kurš gan gribētu to pārtraukt?
Mums bija koncerts Neapolē.
Viņi dziedāja "Rosalita" iekšējos rifus.
Tas bija tik lipīgi, sīkas uzmācīgas melodijas.
Ne tās, kas šķistu acīmredzamas.
Dīvainas sīkas melodijas dziesmā, un dzirdējām cilvēkus dziedam.
Viņiem visa tauta ir neticami muzikāla.
Tas bija tur, kur mamma, Dora un Īda...
Mēs esam šodien šeit, jo tie ir mūsu cilvēki.
Jā.
Frenk, vai tu spēlēji ģitāru?
Pavisam mazliet. Nedaudz. Es tagad atsāku.
Viņam ir jauna ģitāra.
Viendien atvēlēsim viņam uz skatuves vietu kopā ar E Street Band.
Es tavā vietā to izmantotu.
Tā ir.
Man jau kopš paša sākuma popmūzika bijusi kā trokšņaina meditācija.
Mums katram ir savs lūgšanu veids.
Es savas lūgšanas ierobežoju uz 3 minūšu ierakstu ar 45 apgriezieniem minūtē.
Tīras popmūzikas spēks, melodijas skaistā vienkāršība.
Tēla atklāšana pilnībā dažu minūšu laikā.
Vesela dzīve 180 vai mazāk sekundēs.
Ja izdodas, tad tai piemīt lūgšanas spēks.
Kungi, lieliski.
Mi.
La.
Do diēza minors.
Sol bemols.
Domāju, mums pēc saksofona solo uzreiz vajag
pantu, kur tu dziedi visas rindiņas.
Mums tam ir atšķirīga frāze.
Mēs runājam par "Letter To You" sākumu?
-Tā? -Tu vari pat īsāk.
Kāpinājums un kārtīgs krešendo. Saproti?
Kārtīgs krešendo līdz... Jo viņš dziedās ļoti enerģiski.
-Uz šķīvjiem? -Jā, jā.
Jā, lai izskan. Lai izskan.
E Street Band liek man sapņot, domāt un sacerēt ar vērienu.
Kad es esmu draugu vidū,
es ļauju zināmai prāta daļai, kas ir it kā rezervēta tikai viņiem,
pilnībā atbrīvoties,
un es mājoju tūkstoš sapņu namā.
Man ir svarīgs tas, kas notiek šajā namā.
Dievs mūs nav radījis pilnīgus,
bet te es mēģinu runāt savu eņģelisko īpašību balsī.
Mums ir doti dvēseles instrumenti un spējas,
par ko rūpēties un atbildēt.
Un tas prasa darbu.
Darbu, kuru varam būvēt uz mīlestības, brīvības un brālības principiem.
Tie ir seni priekšstati, kas joprojām veido labas dzīves
un cilvēciskas sabiedrības pamatu.
Ir ļoti svarīgs tas, kas notiek tajā namā.
Tāpēc, brāļi un māsas, lai kur jūs būtu...
izgaismosim šo namu!
-Ir labi. -Gribi noklausīties?
Jā, noklausīsimies.
Šīm ierakstītajām dziesmām ir tāds grupas skanējums.
Tik labi izklausās.
-Paldies. -It kā mēs nebūtu aizgājuši.
Nu, aizgājām, lai kļūtu labāki. Tad atgriezāmies.
Taisnība.
Profesor, dari to, kam esi dzimis.
Uzspēlē zvaniņus!
Uzspēlē tos zvaniņus!
Uzspēlēšu, kolīdz uzlikšu austiņas.
Dena Federisi garā, lūdzu.
Dens Federisi.
Viņa gars mūs vajā.
Rīt mēs ierakstīsim 50 gadus vecas dziesmas.
Es veicu to akustisko ierakstu, ko iesniegt kā demoierakstu Džo Hemondam,
pirms albuma Greetings from Asbury Park.
-Esiet gatavi mežonīgiem vārdiem! -Jā.
-Man tev ir ideja, Brūs. -Saki!
Kad tu piedziedājumā dziedi...
...un viņi nespēlē, varbūt tu varētu dziedāt...
...un tad viņi sāk spēlēt. Tu dziedātu viens.
-Bum. To mēs varam. -Tieši tā.
Vasarā varēja spēlēt ārā, ārpagalmā. Tas bija skaisti.
Tas bija pirmais pusaudžu naktsklubs, ko kāds dzirdējis.
-Kas bija ko tādu dzirdējis? -Neticami.
Tas bija kā tāds lauku klubs pusaudžiem.
Jaunieši bija tikai no vidusšķiras un augstākā slāņa.
Tur bija koledžas studenti.
Ja bija iespēja tur uzstāties, īpaši no tādas vietas, kur dzīvojām mēs,
tas bija kaut kas īpašs.
Frīholdas grupa, kas tikusi uzstāties Le Teendezvous?
Tā bija atzinība. Tā bija atzinība.
Tas klubs un tad seši citi Hullabaloo varietē šova stila klubi, kur uzstāties
tajās brīvdienās,
-nerunājot par kara veterānu centriem... -Pludmales klubiem.
...arodbiedrību, Amerikāņu leģiona, Katoļu jaunatnes organizācijas klubiem.
-Visos uzstājās rokgrupas. -Starpskolu un studentu korporāciju dejas.
"Ghosts".
Rokgrupa ir sociāla vienība,
balstīta patiesībā, ka mēs visi kopā
esam lielāki nekā mūsu, visu indivīdu, summa,
ka mēs varam sasniegt kaut ko tādu, ko vienatnē mēs nespētu sasniegt,
un ka kopā mūs gaida lielāki panākumi.
Lai gan mūsu grupā dziesmas un katra atsevišķā vīzija ir mana,
šīs vīzijas fiziskā iemiesošana
šīs pasaules telpā ir mūsu visu nopelns.
Mēs esam grupa.
Ir ļoti grūti aprakstīt to prieku, ko jūtu, strādājot kopā ar savu grupu.
Idejas virmo telpā.
Visi runā cits citam virsū. Nelaikā sāk un nelaikā beidz spēlēt.
Bieži valda apjukums.
Un tad pēkšņi...
dinamīts.
"Ghosts" ir dziesma par skaistumu un prieku, ko sniedz darbs grupā,
un par sāpēm, kad slimība vai laiks liek kādu zaudēt.
"Ghosts" cenšas parādīt pašas mūzikas garu...
ko tādu, kas nevienam no mums nepieder, bet kuru atklājam un kurā dalāmies kopā.
Grupā E Street Band tas mājo mūsu kopīgajā dvēselē...
kam spēku dod sirds.
Es domāju, ka to piedziedājumu pirms dziesmas lūzuma nevajag.
Pēc "ghosts" var uzreiz lūzumu un tad kāpinājumu.
Tu domā to bungu kāpinājumu.
-Jā. -Šo piedziedājumu izlaidīsi?
16 piedziedājuma taktis līdz kāpinājumam.
-Tātad: A, AB, AB, C. -B, C.
Tas ir pantiņš. B ir "ghosts". C ir piedziedājums.
Jā, un atkārtot.
A ir pantiņš, B ir "ghosts", C ir piedziedājums.
Bet pirms trešā pantiņa mums ir jāapstājas.
-Nē, apstājamies pirms... -Trešā pantiņa.
-Trešais pantiņš ir... -Tā viena rindiņa vien,
un tad beigās jāapstājas.
Vēl ir trešais pantiņš ar tām pauzēm.
Ja kāds prāto, kur jāapstājas, skatieties uz mani.
Es došu zīmi, labi?
Bet citādi neapstājieties.
Jā.
Labs ritms.
Te. Tagad.
-Jā, tad pretējo. -Jā.
Aizved mani līdz šejienei!
Labi. Pamēģini.
Vienkārši lai būtu. Un tad viņi var paeksperimentēt.
Plaudē!
Tad liekam plaukstu sišanu un "la-la-la".
Izcili! Izcili!
1972. gada dziesmas...
man bija un paliks noslēpums.
Vienkārši tolaik es tā rakstīju. Daudz vārdu.
Īstenībā Klaivs Deiviss,
kurš kopā ar Džonu Hemondu noslēdza ar mani Columbia Records līgumu,
piezvanīja man īsi pēc mūsu albuma Greetings from Asbury Park iznākšanas
un teica, ka viņam kāds piezvanījis un sacījis: ja es neuzmanīšoties,
es drīz izlietošu visu angļu valodu.
Un viņš teica, ka tas bijis Bobs Dilans.
Nu, Bobs vienmēr bija mans padomdevējs un brālis, kura man nebija,
tāpēc es šos vārdus uztvēru ļoti nopietni.
Bet es zinu to, ka tās dziesmas man sirdij ir ļoti dārgas.
"Song for Orphans" ir dziesma par tiem, kas pārvar savas bailes,
savas šaubas, savu laikmetu.
Tā ir par cīņu par savu vietu.
Un kā jauneklis es 1972. gadā biju par sevi augstās domās,
par spīti savai milzīgajai nepārliecinātībai.
Es biju pieredzējis ģitāru spēlējošs lauvēns,
un es jutu, ka man ir jāpaveic kaut kas,
jāuzveic dēmoni un jāiekaro pasaule.
Sava pasaule, lai kāda tā būtu.
Un tobrīd es domāju, ka esmu uz Zemes vienas lietas un tikai vienas lietas dēļ:
sastapt, stāties pretī un apliecināt savu likteni.
Iziet uz skatuves un mainīt jūsu dzīvi,
ja es spēšu.
Es pārvarēju pats savu emocionālo pamestību,
pusaudža vecuma beigu "bārenību",
un ar savām rokām un ar dažu palīdzību es būvēju vietu,
kas bija mana.
Un šī grupa tagad pieder man,
un es uzņemos pienākumus un atbildību par to.
Kas jādara, tas jādara.
Jo es biju jauns, nelokāms un izsalcis un man to vajadzēja.
Man bija 22 gadi.
Kārtējā meistariskā diena studijā.
Iedzersim par vareno E Street Band!
Esam pusē.
Domāju, tālāk.
Jauki.
Mēs varējām redzēt gan pasažieru, gan kravas vilcienus,
kas 50. gados brauca cauri Frīholdai.
Garajās vasaras pēcpusdienās
mēs gaidījām un lēcām uz tiem, lai izbrauktu cauri pilsētai,
vai vienkārši nolikām uz sliedēm penijus
un pacēlām tos karstus un plakanus.
Tie vilcieni atnāca un aizgāja tikpat pēkšņi kā nāve.
Bērnībā es biju visai pieradis pie nāves,
jo mūsu ģimenē notika daudzas īru un itāļu nelaiķu vāķēšanas.
Sešu vai septiņu gadu vecumā bija jāiet līdzi vecākiem
cauri bēru nama durvīm, ar savu plaukstu ieliktu vecāku plaukstā,
cauri pilnajai telpai jāaiziet līdz zārkam.
Tad jānometas ceļos tam līdzās un uz mirkli jāieskatās acīs nāvei.
Pēc tam vecāki skaļi aprunājās ar citiem.
Un tad pēc kāda brīža
braucu mājās ar dīvainu, šausmu pilnu sajūtu, ka ir kaut kas paveikts...
kas piepildīja manu jauno dvēseli.
Mājās nometos ceļos pie gultas un noskaitīju:
"Nu man laiks ir gulēt iet, Dievs, sargā manu dvēseli!
Ja es pirms rīta nomirstu,
Dievs, manu dvēs'li paņem tu."
"Ja es pirms rīta nomirstu."
Man nekad nepatika tā rindiņa.
Tā iespiedās manā bērna atmiņā kā atgādinājums...
ka viendien mēs aizvērsim savas acis
un virs mums pavērsies pelēkās vakara debesis...
kas atnesīs šo garo un bezgalīgo miegu.
Mēs te esam... Šī ir ceturtā diena.
Gribēju atnākt agrāk, bet saaukstējos.
-Noteicu: "Nē. Pag, pag, pag." -Neķer kreņķi! Vienalga, kad.
Mēs tikai... ierakstām tās un klausāmies.
Tas ir labi.
KLERENSS
Džeiks Klemonss savā pirmajā oficiālajā ierakstā
-iekļāva solo ar E Street Band. -Oho.
Nekāda spiediena.
Puiši, jūs spēlējat ļoti skaisti.
Ja paklausās tos skaņu celiņus, tie ir neticami.
Tik cerīgi. Jūs vienmēr to paveicat.
-Jā. -Priekā!
Par manu jauno bosu!
-Jā. -Iedzeram par cerību.
-Neaizmirstam par The Big Man. -The Big Man.
-Par The Big Man! -The Big Man.
-Deniju Federisi. -Deniju.
-Deniju Federisi. -Deniju Federisi.
Kur mēs paliekam, kad nomirstam?
Varbūt nekur...
bet varbūt visur.
Varbūt mūsu dvēsele mājo ēterī,
debesu bezzvaigžņu telpā,
un izplata ap sevi viļņus kā mierīgā ezerā iemests akmens,
un tie apļi ir mūsu dzīves laikā ietekmēto cilvēku dzīves.
Neviens nezina, kur un cik tālu var skanēt un ceļot viņa dvēsele.
Bet varbūt tas viss ir tikai kauli, pīšļi, zeme un bruņurupuči.
Es nezinu.
Bet mani skumdina doma,
ka es varētu vairs nekad nesatikt tos, ko esmu mīlējis un zaudējis.
Bet tie, kuri ir aizgājuši, nav pilnībā zuduši.
Mēs viņus redzam mums pazīstamajās ielās,
tukšos klubos...
vēlos vakaros, kas piedzīvoti sen atpakaļ.
Viņi kustas ēnā un ir ieraugāmi tikai ar acu kaktiņu.
Mēs redzam viņus savos sapņos.
Piedziedājums.
Tāda ir tā doma. Visai vienkārša, skaidrs?
Jauki.
Tai piemīt diženums.
-Stīven? -Paldies.
-Visiem ir? -Man ir.
-Mums ir. -Labi, ko es varu teikt?
Mēs šo turpināsim, puiši, līdz visi būsim kastē.
Līdz nokritīs riteņi.
-Nu ja. -Līdz visi būsim kastē.
Varu tikai teikt, ka lielāko... saviļņojumu...
Joprojām ir tā, ka lielāko saviļņojumu dzīvē sniedz
stāvēšana aiz mikrofona ar jums man aiz muguras.
Šis ir labākais izpildījums ierakstam, es domāju...
Tas ir kļuvis labāks. Mute paliek vaļā.
Tas, ka visi spēlējam kopā vienā laikā un vienā telpā,
un tas, ka beigās sanāk tāda skaņa...
Ziniet, tā ir...
Tā ir viena no dziļākajām pieredzēm manā mūžā.
-Es jūs neizsakāmi visus mīlu. -Paldies.
-Neizsakāmi. -Sākas ar dziesmām.
Visa pamatā ir dziesmas. Vai ne?
Un iedvesma šīm dziesmām
nāk no tā, kā jūs spēlēsiet, jo es to zinu.
Mums būs ļoti jautri.
Landava kungs, jūs arī nemaz tik slikti nestrādājat.
Labi.
Sēdēt te un klausīties - tas ir smags darbs.
-Dzeram! -Dzeram!
Vecums.
Vecums sniedz perspektīvu, smalku skaidrību, ko iegūst pusnaktī,
uz sliedēm redzot šurpbraucošā vilciena gaismas.
Diezgan ātri nāk atskārsme...
ka tik vien ir palicis laika.
Tik vien zvaigžņotu nakšu, sniegputeņu...
spirdzinošu rudens pēcpusdienu, lietainu vasaras vidus dienu.
Tāpēc ir svarīgi, kā tu izturies un veic savu darbu.
Kā tu izturies pret saviem draugiem, ģimeni, mīļāko.
Labās dienās tu saņem svētību.
Tā apvij tev savas rokas,
un tu esi brīvs, esi dziļi šajā pasaulē, esi tās daļa.
Tā ir tava atlīdzība: būšana te.
Tas liek celties nākamajā rītā...
jauna iespēja saņemt šo svētību.
Kamēr tu smērē sviestu uz grauzdiņa, ģērbies vai brauc mājās no darba,
tu uzduries šiem mirkļiem,
kad vari sajust Dieva roku, maigi uzliktu uz tava pleca.
Un tu atskārsti, cik tu esi laimīgs.
Laimīgs, ka esi dzīvs,
laimīgs, ka elpo šajā skaistuma, šausmu un cerību pasaulē.
Jo tajā pastāv viena lieta: iespēja.
Pasaulē, kurā ir laime mīlēt un laime būt mīlētam.
Tāpēc tu ej, līdz tā tevi piepilda,
līdz sviedriem, asinīm un smagām asarām ir jēga.
Tu ej, līdz gaisma no tālām dziestošām zvaigznēm
nokrīt pie tavām kājām.
Ej, un lai Dievs tevi svētī!
Jā.
Labi, šī bija...
šķiet, šī bija pirmā dziesma, ko mēs ar Džordžu uzrakstījām,
un to sauc "Baby I".
Kaut kas...
Iešu mājās pavingrināties.
MĪLESTĪBAS PILNS PALDIES PATIJAI, JŪENAM, DŽESAI UN SEMAM
DŽORDŽA TĪSA UN ŅŪDŽERSIJAS ŠTATA FRĪHOLDAS GRUPAS THE CASTILES PIEMIŅAI
Tulkojusi Laura Hansone