Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Egy, két, há', négy.
Már 45 éve folytatok párbeszédet
a körülöttem lévőkkel és néhányotokkal közületek.
Vannak köztetek olyanok is, akiket csak nemrég ismertem meg.
Bárhogy is legyen,
én mindig törekedtem a lényegre törő, szórakoztató és vidám társalgásra.
Azért kezdtem el gitározni,
mert vágytam valakire, akivel beszélhetek és összhangban lehetek.
Álmomban sem gondoltam volna, hogy ilyen jól alakul a dolog.
De azt tudom, hogy ennyi idő után is
égető vágyat érzek a kommunikációra.
Ezt minden ébredéskor érzem.
Végigköveti a napjaim minden percét.
És akkor is bennem van, mikor álomra hajtom a fejem.
Az elmúlt 50 évben nem halványult az érzés.
Hogy miért, azt nem tudom.
Talán a magány, a sóvárgás, az ego, a becsvágy, a vágyakozás az oka?
Esetleg igénylem az elismerést, vagy azt, hogy hallathassam a hangom?
Vagy mindez egyszerre?
Annyi biztos, hogy ez a késztetés állandó része az életemnek.
Amilyen kiszámíthatóan dobog a szívem,
úgy vágyom én is a beszélgetésre.
Uraim, gyülekező!
Elő a jegyzetfüzetekkel!
Elő velük és gyülekező!
A füzet. Megvan.
Jobb, mint a tiéd.
Öregem, havazik!
- Tényleg. - Havazik.
Tegnap este kilencig ültem a ház előtt a tűz mellett.
Ma pedig havazik.
Ilyen az ősz Jersey-ben.
Legalábbis a vége felé.
- Nyolc ütemnyi egyes? - Igen.
Aztán két ütemnyi hatos, két ütemnyi egyes, két ütemnyi négyes.
Rendben, kezdjük!
Egy, két. Egy, két, há', négy.
Még nincs lábdob!
Szerintem túl hosszúra nyúlt, Roy.
Inkább egy, két, há', négy. Egy akkord.
Roy, túl hamar váltasz e-mollra.
- Az a breakdown. - Nem...
Nem...
Igen, ott... Ott nyolc ütemig tart az egyes.
Az E Street Band egy finomra hangolt hangszer,
nagy fokú rugalmassággal és erővel.
Egy, két, há'. Egy akkord.
Lebegünk, mint a pillangók, de szúrunk is, akár a méhek.
A sokévi közös zenélés hatására olyan hatékonyan működünk a stúdióban,
mint egy finomra hangolt versenymotor.
Lábdob!
Mi egy évtizedek óta formálódó, 45 éve fennálló egység vagyunk,
és felhasználjuk az ebben rejlő erőt, mikor kapcsolatba lépünk veletek.
Várjatok!
Az intro akkordmenete csak az intróban szerepel.
Nem jelenik meg újra. Aztán folytatódik tovább a dal.
A közönségnek teljesítünk szolgálatot.
Jó a fizetség, de miattatok vagyunk itt.
Ez óriási hír.
Kipróbálhatunk valamit.
Ez az elkötelezettség megerősít minket végső célunkban,
és értelmet ad létezésünknek.
Van benne egy extra riff, de nem tudom, hogy zavaró-e.
Az E Street Band nem munka, hanem egy hivatás, egy misszió.
Az egyik legfontosabb dolog az életedben,
de mégis csupán rock and roll.
Jól van, Streeterek! Csapjunk bele!
Ők az én barátaim. A férfiak és nők, akikkel dolgozom:
Steve Van Zandt...
Max Weinberg...
Roy Bittan...
Garry Tallent...
Patti Scialfa...
Nils Lofgren...
Charlie Giordano...
Soozie Tyrell...
Jake Clemons.
Két bandatag már nincs közöttünk...
Danny Federici és Clarence Clemons.
Ez az E Street Band.
Jó volt. Nagyon jó.
- Meghallgassuk? - Igen.
Egy, két, há', négy.
Roy! Legyen zenedobozosabb, pajti!
E Street!
Játsszam magasabban?
- Semmiképp. - Oké.
Csak ne legyen mély!
Mókázunk, az istenért!
Van itt egy pincér?
Nincs.
Vissza kell térnünk a Beatles-menetrendhez.
Háromóránként egy dal. A Beatles így csinálta.
Jó ötlet.
Ha hétvégén is dolgozunk, akkor lesz egy dupla albumunk.
Jól van, álljunk meg!
Valami miatt ordít a gitárom, és nem tudok vele mit kezdeni.
Harmincszor hangosabb, mint tegnap volt.
- Nincs meg. - Állj!
Garrynek gondja akadt.
Álljunk meg pár percre, és oldjuk meg!
Ma elég gyenge. Gyengének hallom.
- Azokat elteheted. - Igen.
Tetszik a rész, ahol vele dúdolok,
aztán ő egyedül marad, később pedig én is belépek.
Hallhatnám újra a belépőt?
Szeretnénk meghallgatni a harmóniát, mikor Bruce azt énekli...
Ő itt Frank bácsikám. Vedd csak fel!
Üdv! Mi a helyzet?
Ő Jersey partvidékének jitterbugbajnoka,
és ő tanította meg nekem az első akkordjaimat a gitáron.
Hűha!
Ezek a régi gitárjaim.
A Kent volt az első.
Volt áruházi gitárod is, ugye?
George Theissnek volt egy beépített.
Igen. Olyan...
George Theissnek volt egy, beépített hangszóróval.
Be volt építve?
De olyanunk is volt, aminek a tokjába volt építve.
Tudod, volt az a gitárod a Searsből...
Ó, Sears.
Pocsék mind. Amelyik a gitárban volt...
Odanézz, van benne hangszóró!
Borzasztóan szólt.
Mindannyiunknak volt egy.
Napsütéses júliusi nap volt,
mikor régi Castiles-beli társam, George Theiss ágya mellett álltam.
George-nak 68 évesen tüdőrákja volt, és karnyújtásnyira volt tőle a halál.
George volt az a fickó, aki randizott Ginny húgommal,
és aki kicsalogatott egy délután a South Street-i otthonomból,
hogy sikeresen elindítson életem legnagyszerűbb kalandjára.
Azon a napon csatlakoztam az első igazi bandámhoz, a Castiles-hez.
A Castiles három kritikus, történelmi jelentőségű évig létezett,
1965-től egészen 1968-ig.
Egy örökkévalóság az 1960-as években,
mely évek történelmileg és kulturálisan is nagy jelentőséggel bírtak.
Akkoriban nem volt könnyű dolga a fiatal rock and roll bandáknak.
Ez már jó régen történt.
De vannak dolgok, amik nyomot hagynak, és sosem eresztik el az embert.
Egészen a halálig kísérnek.
George halálával
én maradtam a Castiles utolsó élő tagja.
Az utolsó élő bandatag.
Sokat gondolkoztam ezen.
És ezen elmélkedéseimből születtek meg a dalaim
a Letter To You albumra.
A zene csak úgy jön.
Néha... de tényleg csak néha,
így történik a folyamat.
Ez a zene és ezek a dalok
emlékeztettek arra, hogy még adósa vagyok a régi freeholdi bajtársaimnak.
Így szeretném kifejezni hálás köszönetemet Dianának és George Theissnek,
Bart Haynes-nek, Frank Marziottinak, Curt Fluhr-nak,
Paul Popkinnak, Bob Alfanónak és Vinny Maniellónak.
Köszönet a barátaimnak, a bandatagoknak, azon diáktársaimnak,
akik kijárták velem a rock iskoláját, köszönöm a Castiles-nek.
Ez a "Last Man Standing."
Ez jól hangzott. Jó volt.
Mit gondolsz, tesó? Mit gondolsz?
- Üdvözöllek! - Kétszeressel jó volt.
A király, Jonny Boy Landau.
Teljes életnagyságban.
Hölgyeim és uraim, igyunk a turnéra!
Igen!
- San Siro! - San Siro!
- Nyitóest a San Siróban. - San Siro! Hajrá!
- Négy koncert. - Négy koncert.
- Ez tetszik! - Ugye?
Négy este a San Siróban.
- Az a lakosság fele. - Miért ne?
- A teljes lakosság. - És az csak a matiné.
- Hajrá, készülni! - Igen!
Emlékszem, az egyik szünetben a "Promised Land"-et énekelték,
te pedig nem tudtad elkezdeni a következő dalt.
Ki lenne képes megállítani őket, amikor ilyet hall az ember?
Nápolyban játszottunk.
A "Rosalita" közepéből énekeltek riffeket.
A közepéből... Apró fülbemászó dallamokat.
Nem a legkézenfekvőbb részeket.
Fura, apró dallamokat énekeltek a szám kellős közepéről.
Rettentően muzikálisak ott az emberek.
Ott történt, hogy anya, Dora és Eda...
Nekik köszönhetően ülünk ma itt.
Igen.
Frank, te gitároztál?
Egy kicsit. Nem sokat. Most kezdem újra.
Van egy új gitárja.
Egyszer ő is színpadra léphet az E Street Banddel.
A helyedben ezt kihasználnám.
Tudom.
Számomra a popzene mindig is a meditáció egyik hangos formája volt.
Mind máshogyan imádkozunk.
Az én imáim három percre és egy kislemezre korlátozódnak.
A popban lakozó nyers erőre, a dallam gyönyörű egyszerűségére.
Teljes jellemrajz, néhány percbe sűrítve.
Az élet, 180 másodperc leforgása alatt.
Ha sikerül eltalálnod, az ima erejével hat majd.
Szép volt, fiúk!
E.
A.
Cisz-moll.
Gesz.
A szaxofonszóló után jöhetne egyből...
a verze, ahol minden sort elénekelsz.
Ott változik a lick is.
Egy bevezető a "Letter To You"-nak?
- Így gondoltad? - Lehet rövidebb.
Építed, aztán fokozatosan erősíted. Érted?
Fokozatosan erősíted... mert erőteljesen lép be az énekkel.
- Cintányérral? - Igen, igen.
Igen, engedd csak!
Az E Street Bandnek hála egy nagyobb skálán működhetek.
Amikor a barátaim között vagyok,
hagyom, hogy az elmémnek egy kizárólag számukra fenntartott része
szabadon szárnyaljon,
és otthonra találjon ezernyi álom között.
Ami ebben az otthonban történik, az sokat jelent nekem.
Isten nem teremtett tökéletesnek minket,
de ezen a helyen próbálok a jó angyalaim hangján szólni.
Különleges tulajdonságokkal és eszközökkel ruháztak fel minket,
amelyekért felelősséggel tartozunk.
De ez munkába telik.
Munkába, amit alapozhatunk a szeretetre, a szabadságra, a testvériség elveire.
Olyan ősi eszmékre, melyek még most is alapköveit jelentik egy jó életnek
és egy emberi társadalomnak.
Ami itt történik, az számít.
Úgyhogy testvéreim, bárhol is vagytok...
gyújtsunk világosságot!
- Jó lett. - Meghallgatod?
Jó, hallgassuk!
Hallom az egész csapatot a dalban.
Remek a hangzása.
- Kösz! - Pont, mint régen.
Fejlődtünk, aztán visszatértünk.
Igaz.
Professzor! Tedd, amihez értesz!
Játssz a harangjátékon!
Játssz rajta!
Rögtön, ahogy szereztem fejhallgatót.
Dan Federici szellemében, kérlek!
Dan Federici.
A szellem kísért minket.
Holnap 50 éves számokat fogunk rögzíteni.
Akusztikusan vettem fel őket a John Hammond-féle demóhoz.
A Greetings from Asbury Park előtt.
- Készüljetek az őrült szövegre! - Aha.
- Van egy ötletem, Bruce. - Mondd csak!
Amikor a refrénben azt mondod...
...és ők megállnak, akkor te énekelhetnéd, hogy...
...ők meg belépnek. Csak egyedül lennél.
- Bumm! Megoldható. - Pont így.
Nyáron a teraszon játszottunk. Gyönyörű volt.
MA ESTI FELLÉPŐ: CASTILES
Az első tiniket célzó klub volt a világon.
- Ki hallott ilyenről? - Hihetetlen.
Egy country club volt tiniknek.
Az ottani kölykök mind közép- és felsőosztálybeliek voltak.
Voltak egyetemisták is.
Ha valaki bejutott oda a mi hátterünkkel,
az nagy dolognak számított.
Egy freeholdi banda a Teendezvous-ban?
Az már valami. Akkor voltál valaki.
Oda bejutni, és további hat tiniklubban fellépni
egy hétvége alatt,
- nem beszélve a VFW klubjairól... - Tengerparti klubok.
...a szakszervezeti bulikról, a veteránklubokról, a katolikus bulikról.
- Mind rockbandáknak való helyek. - Táncestek, diákklubos bulik.
"Ghosts."
A rockbandák olyan társadalmi egységek,
amelyek arra a feltevésre épülnek, hogy a közös együttműködés
eredményesebb az egyéni akcióknál.
Hogy együtt olyan dolgokat érhetünk el, amelyekre egyedül nem vagyunk képesek,
és közösen magasabbra juthatunk.
Ugyan a mi bandánkban a dalok és a művészi koncepciók hozzám kötődnek,
de a koncepciók fizikai leképezése,
megtapasztalható formába való öntése már közös munka eredménye.
Egy banda vagyunk.
Nehéz körülírni azt az örömet, amit a velük való munka közben érzek.
Ötletek röpködnek oda-vissza.
Egymás szavába vágva beszélünk. Sok a tévedés és a melléfogás.
Felüti fejét a káosz.
Aztán hirtelen...
robbanás.
A "Ghosts" című dalunk a zenekari lét szépségeit és örömeit meséli el,
de megmutatja a fájdalmat is, amit egymás elvesztésekor érzünk.
A "Ghosts" megpróbálkozik kapcsolatba lépni a zene szellemével.
Ez ugyan nincs egyének birtokában, de közös erővel megismerhető.
Az E Street Band esetében ez a kollektív lélekben lakozik...
amit a szívünk táplál.
A szünet előtti refrén nem kell bele.
A "ghosts" után jön a szünet, aztán a fokozás.
Fokozás a dobbal.
- Ja. - Kihagyod a refrént?
Tizenhat ütemnyi refrén a fokozásig.
- Szóval A, AB, AB, C. - B, C.
Az a verze. A B a "ghosts". C a refrén.
Igen, és újra.
A jelöli a verzét, B a "ghost"-ot, C a refrént.
Meg kell állnunk a harmadik verze előtt.
- Nem, megállunk... - Harmadik verze.
- A harmadik verze... - Csak azt a sort,
aztán a végén jön a szünet.
Van egy harmadik verze szünetekkel.
Segítek majd, mikor kell megállnotok.
Jelezni fogok, oké?
Csak akkor álljatok meg!
Igen.
Jó a ritmus.
Tessék. Most!
- Tehát az ellenkezője. - Igen.
Vidd fel ide!
Oké, nézzük meg!
Hadd legyen meg! Játszadozhatnak vele.
Taps!
Vegyük fel a tapsot és a "la-da-dát"!
Tökéletes!
Az 1972-es dalokon...
a mai napig nem tudok eligazodni.
Akkoriban ilyen stílusban írtam. Sok volt a bennük a szöveg.
Ami azt illeti, Clive Davis,
a férfi, aki leszerződtetett a Columbia Recordshoz John Hammonddal,
felhívott a Greetings from Asbury Park megjelenését követően,
és azt mondta, valaki figyelmeztette, hogy ha nem figyelek oda,
akkor fel fogom használni a dalokban a teljes angol nyelvet.
Azt mondta, ez Bob Dylantől jött.
Bobra mindig is mentoromként és nem létező bátyámként tekintettem,
úgyhogy komolyan vettem a szavait.
De annyi bizonyos, hogy ezek a dalok nagyon közel állnak a szívemhez.
A "Song for Orphans" című dal a félelmek legyőzéséről,
a kétségek és az idők leküzdéséről szól.
Az identitás megtalálásáról.
Fiatalon nagyra tartottam magam 1972-ben,
a bizonytalanságaim ellenére is.
Egy tapasztalt, gitározó, fiatal oroszlán voltam,
és úgy éreztem, van egy küldetésem.
Démonokat kell leküzdenem, és világokat meghódítanom.
Az én világomat, akármi is legyen az.
Abban az időben úgy éreztem, egyetlen dolog miatt vagyok ezen a földön:
hogy szembenézzek a végzetemmel és végleg megbizonyosodjak róla.
Hogy kilépjek a színpadra, és megváltoztassam az életed,
ha ez lehetséges.
Túlléptem az érzelmi elhagyatottságon,
a tinédzserkori árvaságérzésen,
és építkezni kezdtem, persze segítséggel.
Felépítettem valamit, ami az enyém.
A szövetségünk az én nevem alatt fut,
amiért kezességet és felelősséget vállalok.
Ennek így kellett történnie.
Mert fiatal voltam, makacs, törekvő, és szükségem volt erre.
Huszonkettő voltam.
Egy újabb remek nap a stúdióban.
Igyunk a csodás E Street Bandre!
Kész a fele.
Több is.
Ez jó.
Az 1950-es években sok vonat ment keresztül Freeholdon.
A hosszú nyári délutánokon
megvártuk őket, felugrottunk rájuk, és elvonatoztunk a város másik végébe,
vagy aprópénzt tettünk a sínekre,
és forrón, kilapítva szedtük össze őket.
A vonatok gyorsan jöttek-mentek, akárcsak a halál.
Már gyerekként hozzászoktam a halálhoz,
a családban gyakran előforduló ír és olasz virrasztások okán.
Hatéves korodra már elvárják tőled,
hogy szüleid kezét fogva lépj át a ravatalozó ajtaján,
és törj utat magadnak a koporsóig a zsúfolt teremben.
Majd mellé térdeltetnek, hogy a halál szemébe bámulhass.
A szüleid lelkesen ismerkednek.
Egy idő után aztán hazamentek. Az elvégzett kötelesség félelemmel vegyül,
mely rátelepszik fiatal lelkedre.
Otthon, az ágy mellett térdelve szavalod:
"Álomra hajtom most a fejem, kérve az Urat, hogy őrizze lelkem.
És ha nem élném meg a holnapot,
Istenem mellett nem érzek bánatot."
"És ha nem élném meg a holnapot."
Sosem szerettem ezt a részt.
Fiatal elmémbe bevésődött a gondolat...
hogy egy napon mind lecsukjuk szemünket,
és megjelenik fölöttünk a sötét égbolt...
hosszú, végtelen álmot hozva magával.
Már itt vagyunk... Ez a negyedik napunk.
Jöttem volna, de beteg voltam.
- Úgy voltam vele, várok. - Semmi gond, bármikor jó.
Mi csak... felvesszük és meghallgatjuk őket.
Az jó.
Ez Jake Clemons első hivatalos lemezfelvétele
- az E Street Banddel. - Hűha.
Csak nyugodtan!
Gyönyörűen játszottatok.
Visszahallgattam a számokat, és elképesztő a hangzásuk.
Bizakodó vagyok. Ti mindig jól nyomjátok.
- Igen. - Csirió!
A főnökre!
- Ez az! - A reményre!
- Ne feledjük Big Mant! - Big Man.
- Big Manre! - Big Manre.
- Federicire. - Dannyre.
- Danny Federicire. - Danny Federicire.
Hová kerülünk, miután meghalunk?
Talán sehová...
vagy talán mindenhová.
Talán a lelkünk beköltözik az éterbe,
az égbolt csillagtalan részére,
és kifelé rezonál, mint egy tóba dobott kavics,
aminek gyűrűi azokat jelképezi, akikre hatással voltunk életünk folyamán.
Azt senki sem tudja, milyen távolra rezonálnak ezek a lelkek.
Vagy talán csak csontok, por és agyag marad utánunk.
Fogalmam sincs.
De bánt a gondolat,
hogy sosem láthatom újra elvesztett szeretteimet.
De azok, akik eltávoztak, nem tűnnek el teljesen.
Látjuk őket az ismerős utcákon,
üres klubokban...
és régmúlt napok késő estéin.
Az árnyékban rejtőznek, csak a szemünk sarkából láthatók.
Találkozunk velük álmainkban.
Refrén.
Ez a koncepció. Elég egyszerű, oké?
Szép.
Ez igazán nagyszerű lett.
- Steven? - Megvagyok.
- Megvagytok? - Igen.
- Megvagyunk. - Jól van, mit is mondhatnék?
Addig fogjuk nyomni, amíg el nem ásnak minket.
Amíg bele nem döglünk.
- Úgy van. - Amíg el nem ásnak.
Csak annyit mondhatok, hogy a legnagyobb élmény...
A mai napig az életem legnagyobb élménye,
hogy a mikrofon mögött állhatok, egy színpadon veletek.
Ez a legszebb játék, amit lemezre vettünk...
A valaha volt legjobb. Elképesztő.
Mind egyszerre játszunk, egy közös térben,
elmondhatatlanul jó végeredménnyel.
Tudjátok, ez...
Ez életem egyik legjelentősebb élménye.
- Mindennél jobban imádlak titeket! - Köszönjük!
- Mindennél jobban. - Dalokkal indult.
A zene a lényeg. Igaz?
A ti játékotok ad inspirációt azokhoz a dalokhoz.
Jót fogunk mulatni.
Mr. Landau, maga sem olyan rossz.
Jól van.
Ülök és fülelek. Kemény meló.
- Hajrá! - Hajrá!
Kor.
A kor előrehaladtával átértékeljük az éjféli megvilágosodást,
amikor is a síneken állva bámuljuk a távolból közeledő vonat fényeit.
Elég hamar nyilvánvalóvá válik...
hogy véges idő áll rendelkezésünkre.
Kevés csillaggal teli éjszakát, hóesést...
pezsdítő őszi délutánt és esős nyári napot élhetünk át.
Ezért számít, hogyan végzed a dolgod, és milyen a hozzáállásod.
Számít, hogyan bánsz a barátaiddal, a családoddal, a szerelmeddel.
Jobb napokon belebotlasz az áldásba.
Körülölel téged karjával,
amitől felszabadulsz, és részesévé válsz a világnak.
Ez a te jutalmad: itt lehetsz.
Ez motivál arra, hogy felkelj reggelente.
Egy újabb esély, hogy elnyerhesd az áldást.
Miközben a szendvicsed vajazod, felöltözöl vagy mész haza a munkából,
belebotlasz azokba a pillanatokba,
amikor érzed Isten érintését a válladon.
Olyankor rádöbbensz, milyen szerencsés is vagy.
Szerencsés, hogy élhetsz.
Szerencsés, amiért beszívhatod e csodás, rémisztő, reményteli világot.
Erről szól ez az egész: a lehetőségről.
Egy világról, ahol jó szeretni és szeretve lenni.
Menj, hadd telítsen el!
Hadd nyerjen értelmet minden elhullajtott könny-, vér- és izzadságcsepp.
Menj, amíg a távoli csillagok a lábaid elé nem omolnak!
Menj, és Isten áldjon!
Igen.
Jól van, ez volt...
Ez volt az első dalunk, amit George-dzsal írtunk,
"Baby I" a címe.
Ilyesmi.
Ezt gyakorolnom kell otthon.
KÖSZÖNET PATTINEK, EVANNEK, JESSNEK ÉS SAMNEK
GEORGE THEISS ÉS A FREEHOLD VÁROSI CASTILES EMLÉKÉRE
A feliratot fordította: Berki Gréta