Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
אחת, שתיים, שלוש, ארבע.
אני במהלך שיחה של 45 שנה
עם הגברים והנשים שאני מוקף בהם ועם כמה מכם.
עם כמה מכם התחלנו לדבר בעצם רק לא מזמן.
אך כך או אחרת,
ניסיתי להפוך את השיחה זו למהותית, כיפית ומבדרת.
התחלתי לנגן בגיטרה
כי חיפשתי מישהו שאוכל לדבר איתו ולתקשר איתו.
אפשר להגיד שזה הסתדר טוב משיכולתי לצפות.
אני רק יודע שאחרי זמן רב כל כך,
אני עדיין מרגיש את הצורך הבוער לתקשר.
הוא איתי בכל בוקר כשאני מתעורר.
הוא הולך לצידי לאורך היום
והוא שם בכל לילה, כשאני הולך לישון.
ב-50 השנים האחרונות, הוא לא עצר אף פעם.
בזכות מה? אני לא בדיוק יודע.
האם זה בזכות בדידות, רעב, אגו, שאפתנות, תשוקה,
צורך להיות מורגש ולהישמע? צורך בהכרה?
כל התשובות נכונות?
אני יודע רק שזה אחד הדחפים העקביים בחיי.
הוא אמין כמו הפעימות הקצביות של ליבי.
הצורך שלי לדבר איתכם.
רבותיי, התאספו.
תפתחו את המחברות. תפעילו את אפליקציית הרשימות שלכם.
תכינו את המחברות ותתאספו.
המחברת שלי מוכנה.
טובה משלך.
איזה קטע, יורד שלג.
נכון. -יורד שלג.
אמש ישבתי בחוץ עד 21:00, בחצר שלי, היה חם כמו אש.
היום יורד שלג.
זה מזג האוויר של ג'רזי בסתיו.
סוף הסתיו, בכל אופן.
שמונה תיבות של אחת, נכון? -כן.
שתי תיבות של שש, שתי תיבות של אחת, שתי תיבות של ארבע.
בסדר, בואו ננסה.
אחת, שתיים, אחת, שתיים, שלוש, ארבע.
בלי תוף רגל עדיין.
אני חושב שזה ארוך מדי, רוי.
אני חושב שזה, אחת, שתיים, שלוש, ארבע, אקורד ראשון.
רוי, אתה עובר למי מינור מוקדם מדי.
זו החלוקה. -לא...
לא...
כן, יש... יש שמונה תיבות של האקורד הראשון.
להקת אי סטריט היא כלי מכוון היטב
של גמישות וכוח אדירים.
אחת, שתיים, שלוש, אקורד ראשון.
הם יכולים לרחף כמו פרפר ולעקוץ כמו דבורה.
שנות הנגינה המשותפת שלנו
יצרו שפת קצרנות ויעילות באולפן
כמו של מנוע מכוון היטב של מכונית מרוץ.
רגל.
אנחנו יחידה שמתפתחת כבר 45 שנה, עשרות שנים של עידון,
ואנחנו משתמשים בכוח הזה כשאנחנו מתקשרים איתכם.
רגע, רגע, רגע.
רצף האקורדים של הפתיחה הוא רצף האקורדים רק של הפתיחה.
הוא לא חוזר שוב. ואז אתם צריכים להמשיך עם השיר.
אנחנו מופיעים כשירות לקהל שלנו.
השכר נפלא, אבל אתם הסיבה שאנחנו כאן.
אלה חדשות חשובות.
יש דבר אחד שאפשר לנסות.
המחויבות שלנו מחדדת את המטרה שלנו,
ואת תחושת ה"לעשות או למות".
זה ריף נוסף, אבל אני לא יודע אם הוא מפריע.
להקת אי סטריט היא לא עבודה. זה ייעוד, שליחות.
זה אחד הדברים החשובים בחיינו,
אבל כמובן שזה רק רוקנרול.
בסדר, "סטריטרים", בואו נעשה את זה.
אלה החברים שלי, הגברים והנשים שאני עובד איתם,
סטיב ואן זנט,
מקס ויינברג,
רוי ביטן,
גארי טלנט,
פטי סקיאלפה,
נילס לופגרן,
צ'רלי ג'יורדנו,
סוזי טיירל,
ג'ייק קלמונס
ויש עוד שני חברים שאינם כאן,
דני פדריסי וקלרנס קלמונס.
זו להקת אי סטריט.
נשמע טוב. טוב מאוד.
שנקשיב? -כן.
אחת, שתיים, שלוש, ארבע.
רוי, נגן יותר בסגנון תיבת נגינה.
אי סטריט, אי סטריט, אי סטריט!
אתה רוצה שאנגן את זה גבוה יותר?
לא, אל תנגן גבוה יותר. -בסדר.
רק אל תנגן את זה נמוך כל כך.
אנחנו עושים חיים, לעזאזל.
יש מלצר בחור הזה?
לא.
צריך לחזור ללו"ז הביטלס שלנו.
שלוש שעות לשיר, זהו זה. זה מה שהביטלס עשו.
זו החלטה טובה.
אם נעבוד ביום שבת וראשון, יהיה לנו אלבום כפול.
בסדר, רק רגע.
משום מה, הגיטרה שלי שואגת ואין לי כל שליטה על זה.
היא חזקה פי 30 מאתמול.
איבדנו את זה. -בסדר, רק רגע.
לגארי יש בעיה.
בסדר, בואו נקדיש כמה דקות לעבודה על זה.
היא דקה היום. היא נשמעת דקה.
את יכולה פשוט להזיז את זה. -כן.
אני אוהבת את הקטע שאני שרה "דו" איתו
ואז הוא נשאר לבד ואני מצטרפת אליו.
זה היה... אפשר לשמוע את הכניסה שוב?
אנחנו רוצים לשמוע את ההרמוניה בקטע שברוס שר...
זה בן הדוד שלי, פרנק. בואו נעשה את זה כמו שצריך.
שלום, חברים, מה שלומכם?
אלוף ריקוד הג'יטרבג של אזור חוף ג'רזי
והאיש שלימד אותי את האקורדים הראשונים שלמדתי בגיטרה.
ואוו.
אלה הגיטרות המקוריות שלי.
ה"קנט" שלי, הגיטרה הראשונה שלי.
הייתה לך גיטרת "סירס אנד רובאק", נכון?
לג'ורג' ת'יס הייתה גיטרה כזו, עם מגבר בתוך הנרתיק.
כן, כזו...
לג'ורג' ת'יס הייתה גיטרה שהמגבר שלה היה בתוך הגיטרה.
בתוך הגיטרה?
אבל הייתה לנו גם גיטרה שהמגבר היה בתוך נרתיק הגיטרה.
אתם יודעים, של "סירס אנד רובאק"...
"סירס".
שתיהן היו איומות. זו עם המגבר בגיטרה...
המגבר היה כאן.
סאונד איום.
לכולנו הייתה גיטרה כזו.
ביום שטוף שמש ביולי,
עמדתי לצד מיטתו של חבר להקה שלי מה"קסטילס",
ג'ורג' ת'יס.
ג'ורג', בשנת 68, היה בשלבים אחרונים של סרטן ריאות ועל ערש דווי.
"הקסטילס"
ג'ורג' היה הגבר שיצא עם אחותי, ג'יני,
והוציא אותי מהבית שלי ברחוב סאות' אחר צוהריים אחד,
שיצאתי בו לאחת ההרפתקאות הגדולות בחיי.
הצטרפתי ללהקה האמיתית הראשונה שלי, הקסטילס.
הקסטילס החזיקו מעמד שלוש שנים משמעותיות ומפוצצות מבחינה היסטורית.
מ-1965 עד 1968.
נצח בשנות ה-60
ושלוש שנים אדירות של אירועים היסטוריים ותרבותיים.
זה היה רגע נפיץ מאוד להיות בלהקת רוקנרול צעירה.
זה היה מזמן.
אבל יש דברים שמטביעים בך חותם ולא משחררים אותך אף פעם.
הם מאסר עולם.
כשג'ורג' מת
הייתי היחיד ב"קסטילס" הגדולים שנותר בחיים.
האחרון שנותר בחיים.
חשבתי על זה... במשך זמן רב.
וההרהורים האלה הפכו לשירים שכתבתי
ב"Letter to You".
מוזיקה פשוט צצה.
לפעמים... ורק לפעמים,
זה קורה כך.
המוזיקה הזו, השירים האלה,
הזכירו לי את החוב שאני עוד חייב לחבריי לנשק מפריהולד.
אז זה מוקדש כתודה מקרב לב לדיאנה וג'ורג' ת'יס,
לבארט היינס, פרנק מרזיוטי, קורט פלוהר,
לפול פופקין, לבוב אלפנו ולוויני מניילו.
החברים שלי, חבריי ללהקה וחבריי לספסל הלימודים
בבית הספר לרוק הראשון והגדול ביותר שלי, "הקסטילס".
זה "Last Man Standing".
זה נשמע טייק טוב. כן, זה טוב.
מה אתה אומר, אחי? מה אתה אומר?
ברוך הבא. ברוך הבא! -פעמיים זה טוב.
המלך, ג'וני בוי לנדאו.
בכבודו ובעצמו.
רבותיי וגבירותיי, לחיי סיבוב ההופעות!
כן!
סן סירו! -סן סירו!
בכורה בסן סירו. -סן סירו, הינה זה בא.
הראשון מתוך ארבעה ערבים. -הראשון מתוך ארבעה ערבים.
זה מוצא חן בעיניי. -נכון?
ארבע הופעות בסן סירו.
חצי מהאוכלוסייה באיטליה. -למה לא?
זה כל האוכלוסייה במילנו. -וזו רק הצגת צוהריים.
הינה זה בא! תתכוננו! -כן!
אני זוכר שפעם הם שרו את "Promised Land" כשהפסקנו
ואתה התקשית להתחיל את השיר הבא,
כי כשאתה שומע את כולם שרים יחד, מי רוצה לעצור את זה?
הופענו בנפולי.
הם שרו ריפים מתוך השיר "רוזליטה".
הקטעים הקטנים הפנימיים... הקישוטים הקטנים.
לא את הצלילים הברורים.
צלילים קטנים ומוזרים בתוך השיר, אנשים שרו אותם.
כל האוכלוסייה שם מוזיקלית להפליא.
משם אימא, דורה ואידה...
אנחנו יושבים כאן היום כי אלה היו האנשים שלנו.
כן.
פרנק, נהגת לנגן בגיטרה?
קצת, לא הרבה. אני חוזר לזה.
יש לו גיטרה חדשה.
יהיה לו מקום על הבמה עם להקת אי סטריט יום אחד.
במקומך הייתי מנצל את זה.
אני יודע.
מבחינתי, מההתחלה, פופ היה תמיד מדיטציה מחוספסת.
לכל אחד מאיתנו יש דרך משלו להתפלל.
אני הגבלתי את התפילות שלי לשלוש דקות ולתקליטונים קטנים.
כוחו של פופ טהור, הפשטות המקסימה של המנגינה.
חקר אופי שלם בתוך דקות ספורות.
חיים ב-180 שניות או פחות.
אם אתה עושה את זה נכון, יש לזה את כוחה של תפילה.
יופי של עבודה, רבותיי.
מי.
לה.
דו דיאז מינור
סול במול.
אני חושב שמסולו הסקסופון צריך לעבור ישר ל...
בית שאתה שר בו את כל המשפטים.
יש בו... כי יש בו תפקיד אחר.
אתה מדבר על הפתיחה ל"Letter to You"?
כך? -זה יכול להיות קצר יותר.
זה נבנה ואז קרשנדו גדול. אתה מבין?
קרשנדו גדול... כי כשהוא נכנס, הוא שר חזק.
עם המצילה? -כן, כן.
כן, לך על זה. לך על זה.
להקת אי סטריט גורמת לי לחלום, לחשוב ולכתוב בגדול.
כשאני עם החברים שלי,
אני מאפשר לחלק מסוים בראש שלי ששמור רק בשבילם
להשתחרר,
ואני מתגורר בבית בן אלף חלומות.
מה שקורה בבית הזה חשוב לי.
אלוהים לא ברא אותנו מושלמים,
אבל כאן אני מנסה לדבר בקול של המלאכים הטובים יותר שלי.
קיבלנו את הכלים ואת איכות הנשמה
כדי להיות קשובים ולקחת אחריות.
וזה דורש עבודה.
עבודה שאפשר לבנות על עקרונות האהבה, החירות, האחווה,
מושגים עתיקים שמהווים עד היום בסיס לחיים טובים
ולחברה הומנית.
למה שקורה בבית הזה יש משמעות.
אז אחים ואחיות, באשר תהיו...
בואו נאיר את הבית הזה.
זה טוב. -רוצים להקשיב את זה?
כן, בואו נקשיב.
יש לנו סאונד קבוצתי מאוד בשירים שלנו.
זה פשוט נשמע מעולה.
תודה. -כאילו לא עזבנו מעולם.
עזבנו, אבל רק כדי להשתפר ואז חזרנו.
נכון.
פרופסור, עשה מה שנולדת לעשות.
נגן בגלוקנשפיל.
נגן בגלוקנשפיל הזה.
אעשה את זה אחרי שאשים אוזניות.
בסגנון דן פדריסי, בבקשה.
דן פדריסי.
רוח הרפאים שלו רודפת אותנו.
מחר נקליט שירים בני 50 שנה.
הקלטתי אותם הקלטה אקוסטית לדמו של ג'ון המונד
לפני "גריטינגס פרום אסבורי פארק".
תתכוננו למילים פרועות. -כן.
יש לי רעיון אחד בשבילך, ברוס. -דבר.
בפזמון, כשאתה שר...
והם עוצרים, למה שלא תנגן לבד...
ואז הם ייכנסו וכך אתה תישאר לבד שם.
בום. אפשר. -בדיוק.
בקיץ הייתה מרפסת. נהגנו לשחק בחוץ. זה היה מקסים.
קנטרי קלאב לה טינדוו, הערב "הקסטילס" -
זה היה המועדון הראשון לבני עשרה ששמענו עליו.
מי שמע על דבר כזה? -לא ייאמן.
זה היה קנטרי קלאב לבני עשרה.
הילדים היו כולם ממעמד הביניים ומעלה.
היו סטודנטים.
אז אם השגת הופעה שם, במיוחד באזור שאנחנו באנו ממנו,
זה היה עניין רציני.
להקה מפריהולד שהשיגה הופעה בטינדוו?
היית ראוי. זו הייתה לגיטימציה.
אם היה לך את זה ועוד שישה מועדונים לצעירים שיכולת להופיע בהם
בסוף שבוע אחד,
שלא לדבר על מועדוני חיילים משוחררים... -מועדוני חוף.
ועדי עובדים, מרכזים קהילתיים צבאיים, ארגוני נוער קתוליים.
כל אלה היו מקומות להופעות של להקות רוק. -מסיבות, נשפים של קולג'ים.
"Ghosts".
להקת רוק היא יחידה חברתית
שמבוססת על ההנחה שיחד
אנחנו גדולים מסכום החלקים שלנו.
שאנחנו יכולים להשיג משהו שלא היינו יכולים להשיג לבד
ושיחד מצפות לנו גדולות ונצורות.
בלהקה שלנו השירים והחזון האישי הם אומנם שלי,
אך היצירה הגשמית של החזון הזה
והפיכתו לנוכחות בעולם האמיתי שייכת לכולנו.
אנחנו להקה.
את האושר שאני מרגיש כשאני עובד עם הלהקה שלי קשה לתאר.
רעיונות מתרוצצים בחדר.
אנשים קוטעים זה את זה, יש פתיחות ועצירות מוטעות.
הבלבול שולט לעיתים קרובות.
ואז פתאום...
פיצוץ.
"Ghosts" עוסק ביופי ובאושר שבחברות בלהקה,
ובכאב שבאובדן אחרים למחלות ולזמן.
"Ghosts" מנסה להעיד על אופיה של המוזיקה עצמה...
דבר שאינו בבעלות איש מאיתנו, אך אפשר לגלות ולשתף יחד.
בלהקת אי סטריט זה שוכן בנפש המשותפת שלנו...
שמונעת על ידי הלב.
לדעתי אין צורך בפזמון שלפני הברייק.
אפשר לעבור מ"Ghosts" ישר לברייק ומשם לעלייה.
אתה מתכוון לעלייה של התופים.
כן. -אתה יוצא בפזמון?
שש עשרה תיבות פזמון ואז עלייה של התופים.
חלק ראשון, ראשון לשני, ראשון לשני, שלישי. -שני, שלישי.
זה הבית. השני הוא הרוחות והשלישי הוא הפזמון.
כן, ושוב.
הראשון זה הבית. השני זה הרוח, השלישי זה הפזמון.
צריך עוד לעצור לפני הבית השלישי.
לא, נעצור לפני... -הבית השלישי.
הבית השלישי הוא... -המשפט הזה,
ואז נעצור בסוף.
יש עוד בית שלישי עם העצירות.
אם מישהו לא יודע איפה העצירה, תסתכלו עליי,
אסמן לכם, בסדר?
אם אני לא נותן סימן, אל תעצרו.
כן.
זה קטע טוב.
זה. עכשיו.
כן, אז הפוך. -כן.
תוביל אותי לכאן.
בסדר. ננסה.
כדי שזה יהיה קיים והם יוכלו לשחק בזה.
מחיאות כפיים.
בואו נקליט מחיאות כפיים ו"לה דה דה".
מושלם! מושלם!
השירים מ-1972...
היו ועודם תעלומה בעיניי.
כך פשוט כתבתי אז. המון מילים.
האמת היא שקלייב דייוויס,
האיש שלצד ג'ון המונד החתים אותי בקולומביה רקורדס,
התקשר אליי זמן קצר אחרי שיצא האלבום שלנו "גריטינגס פרום אסבורי פארק"
ואמר שמישהו התקשר אליו ואמר שאם לא אזהר,
אשתמש בכל השפה האנגלית.
והוא אמר שזה היה בוב דילן.
בוב היה תמיד המדריך הרוחני שלי והאח שלא היה לי מעולם,
אז התייחסתי לדבריו די ברצינות.
אבל אני יודע רק שלשירים האלה יש מקום חם מאוד בליבי.
"Song For Orphans" עוסק בהתגברות על פחדים,
על ספקות, על קשיים,
על לחימה על מקום משל עצמך.
כילד, הרביתי לחשוב על עצמי ב-1972,
למרות חוסר הביטחון הרב שלי.
הייתי אריה צעיר ומנוסה בנגינה על גיטרה
והרגשתי שיש לי עבודה לעשות,
שדים לגרש, עולם לכבוש.
העולם שלי, יהיה אשר יהיה.
באותה התקופה הרגשתי שאני נמצא בעולם למטרה אחת בלבד,
לפגוש, להתעמת ולאשר את הגורל שלי.
לעלות על הבמה ולשנות את החיים שלכם,
אם אוכל.
התגברתי על הנטישה הנפשית שלי,
על ההתייתמות שלי לקראת גיל 20
ובניתי במו ידיי, עם עזרה מסוימת,
מקום משלי.
הקונפדרציה נקראת על שמי עכשיו,
ואני אקח עליה אחריות ואשא בא.
זה ייעשה.
כי הייתי צעיר, קשוח ורעב והייתי זקוק לזה.
הייתי בן 22.
עוד יום של מיומנות באולפן.
תשואות ללהקת אי סטריט הכבירה.
עברנו חצי מהדרך.
אני חושב שיותר מחצי.
נחמד.
היו רכבות, נוסעים ומשא,
שנהגו לעבור בפריהולד בשנות ה-50.
בימי קיץ ארוכים אחר הצוהריים
חיכינו להן כדי לקפוץ ולנסוע מצד אחד של העיר אל הצד השני
או סתם כדי להניח מטבעות על הפסים
ולהרים אותם חמים ושטוחים.
הרכבות באו והלכו בפתאומיות כמו המוות.
כשהייתי ילד התרגלתי למוות
כי היו המון הלוויות איריות ואיטלקיות במשפחה.
בגיל שש או שבע ציפו ממך ללכת עם ההורים שלך
דרך דלתות בית הלוויות כשאתה אוחז בידיהם,
וללכת דרך החדר הצפוף עד ארון הקבורה.
ואז לכרוע ברך לצד הארון ולהביט למוות בעיניים לרגע.
ההורים נהגו לדבר עם אנשים ברעש רב.
ואז אחרי זמן מה,
נסעת הבית בתחושה מוזרה של הישג מלא אימה...
שממלא את נשמתך הצעירה.
בבית, נהגת לכרוע לצד המיטה ולדקלם,
"עכשיו, כשאני שוכב לישון, אני מתפלל שאלוהים ישמור על נשמתי,
ואם אמות לפני שאתעורר,
אני מתפלל שאלוהים ייקח את נשמתי."
"ואם אמות לפני שאתעורר..."
מעולם לא אהבתי את החלק הזה.
הוא הטביע בדעתי הצעירה חותם שאומר...
שיום אחד נעצום את עינינו
ושמי הערב האפורים ייסגרו מעלינו...
ויביאו שינה ארוכה ואינסופית.
אנחנו כאן כבר... זה היום הרביעי.
התכוונתי לבוא מוקדם יותר, אבל הייתי מצונן.
החלטתי שעדיף לחכות. -אין בעיה. לא משנה מתי.
אנחנו רק... מקליטים את השירים ומאזינים להם.
זה טוב.
- קלרנס -
ג'ייק קלמונס מעורב בהקלטה הרשמית הראשונה שלו,
סולו עם להקת אי סטריט. -וואו.
בלי לחץ.
אתם מנגנים נפלא.
כשמקשיבים לשירים הם נשמעים נפלא.
מלא תקווה. אתם עושים את העבודה.
כן. -לחיים.
-לחיי הבוס החדש שלי.
כן, מותק. -לחיי התקווה.
בואו לא נשכח את האיש הגדול. -האיש הגדול.
לאיש הגדול. -האיש הגדול.
דני פדריסי. -דני.
דני פדריסי. -דני פדריסי.
לאן אנחנו הולכים כשאנחנו מתים?
אולי אנחנו לא הולכים לשום מקום...
ואולי לכל מקום.
אולי הנשמה שלנו שוכנת באוויר,
בחלק נטול הכוכבים של השמיים
ומהדהדת החוצה כמו אבן שנזרקת לאגם שקט
והאדוות שהיא יוצרת הן החיים של האנשים שנגענו בהם
לאורך חיינו.
איש לא יודע איפה או עד לאן תישמע הנשמה שלהם ותנדוד.
או שאולי יש רק עצמות, עפר, חמר וצבים עד למטה.
אני לא יודע.
אבל התאבלתי על המחשבה
שלא אפגוש שוב כמה מאלה שאהבתי ואיבדתי.
אבל הנפטרים לא באמת נעלמים לגמרי.
אנחנו רואים אותם ברחובות מוכרים,
במועדונים ריקים...
ובלילות מאוחרים של פעם.
הם נעים בצל, נצפים רק בזווית עינינו.
אנחנו רואים אותם בחלומותינו.
פזמון.
זה כל הסיפור. פשוט מאוד, בסדר?
נחמד.
יש בו הדר.
סטיבן? -אני בסדר.
הכול בסדר? -אחלה.
הכול טוב. -בסדר, מה אפשר לומר?
אנחנו הולכים על זה עד שכולנו נהיה בארון, חברים.
עד שהגלגלים ייפלו.
בדיוק. -עד שכולנו נהיה בארון.
אני יכול רק להגיד שה... התרגשות הכי גדולה,
עד היום, ההתרגשות הגדולה בחיי
היא לעמוד מאחורי המיקרופון הזה... כשאתם מאחוריי.
זו הנגינה הכי טובה באלבום לדעתי...
זה פשוט השתפר. זה מדהים אותי.
כולם מנגנים יחד באותו החדר
וזה פשוט נשמע כך בסוף.
אתם יודעים, זה...
זו אחת החוויות העמוקות בחיי.
אני אוהב את כולכם מעבר למילים. -תודה.
מעבר למילים. -זה מתחיל בשירים.
השירים הם העניין, נכון?
וההשראה לשירים שלי
מגיעה ממה שאני יודע שאתם תנגנו.
נעשה כיף חיים.
מר לנדאו, גם העבודה שלך לא רעה.
בסדר.
אני יושב כאן ומקשיב. זו עבודה קשה.
בואו נעשה את זה. -בואו נעשה את זה.
גיל.
הגיל מביא איתו פרספקטיבה ואת הבהירות שאדם זוכה לה בחצות,
על פסי הרכבת כשהוא מביט על האורות של רכבת מתקרבת.
אתה קולט מהר...
שיש גבול לזמן שנותר.
יש גבול למספר הלילות זרועי הכוכבים, לשלגים...
לאחרי צוהריים קרירים של סתיו, לימי גשם באמצע הקיץ.
אז לאופן שאתה מתנהל ומבצע את העבודה שלך יש משמעות.
לאופן שאתה מתנהג כלפי החברים שלך, כלפי המשפחה שלך, כלפי המאהבת שלך.
בימים טובים, שורה עליך ברכה.
היא מחבקת אותך בזרועותיה
ואתה חופשי ואתה עמוק בתוך ושל העולם הזה.
זה הגמול שלך, להיות כאן.
זה מה שעוזר לך לקום בבוקר שלמחרת...
הזדמנות חדשה לזכות בברכה הזו.
בזמן שאתה מורח חמאה על הטוסט שלך, מתלבש או נוהג הביתה מהעבודה,
אתה נתקל ברגעים
שבהם אתה יכול להרגיש את יד האלוהים נחה ברוך על כתפך.
ואתה מבין כמה בר מזל אתה.
בר מזל שאתה בחיים,
בר מזל שאתה נושם בעולם הזה המלא יופי, אימה ותקווה.
כי זה מה שיש, הזדמנות.
עולם שבו זה מזל לאהוב, מזל להיאהב.
אז אתה ממשיך עד שזה ממלא אותך,
עד שבזיעה, בדם ובדמעות יש היגיון.
אתה ממשיך עד שהאור מהכוכבים הרחוקים הדועכים
נופל לרגליך.
לך ויברך אותך האל.
כן.
בסדר, זה היה...
אני חושב שזה היה השיר הראשון שג'ורג' ואני כתבנו.
קוראים לו "Baby I".
משהו.
איאלץ ללכת הביתה ולהתאמן על זה.
- תודה ואהבה רבה לפטי, אוון, ג'ס וסם -
- לזכר ג'ורג' ת'יס והקסטילס מפריהולד, ניו ג'רזי -
תרגום כתוביות: אסף ראביד