Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Yksi, kaksi, kolme, neljä.
Käyn 45 vuoden keskustelua -
ympärilläni olevien ihmisten ja teidänkin kanssa.
Joidenkin kanssa aloimme jutella vasta äskettäin.
Oli kyseessä kuka vain,
olen yrittänyt tehdä keskustelusta tarpeellista, hauskaa ja viihdyttävää.
Aloin soittaa kitaraa,
sillä etsin jotakuta, jonka kanssa puhua ja kommunikoida.
Se onnistui paremmin kuin olisin ikinä osannut kuvitella.
Tiedän vain, että näin pitkän ajan jälkeenkin -
tunnen yhä palavaa halua kommunikoida.
Se on läsnä, kun herään,
ja kulkee rinnallani koko päivän.
Ja se on luonani, kun käyn nukkumaan.
Se ei ole kadonnut minnekään 50 vuoden aikana.
En tiedä syytä siihen.
Onko se yksinäisyyttä, nälkää, egoa, kunnianhimoa, halua -
vai tarvetta synnyttää tunteita, saada ääni kuuluville, kerätä huomiota?
Vai kaikkea tuota?
Tiedän vain, että se on elämäni pysyvimpiä tarpeita.
Yhtä varmaa kuin sydämeni rytmikäs syke -
on tarpeeni puhua teille.
Hyvät herrat. Kerääntykää tänne.
Ottakaa muistivihko esiin.
Ottakaa muistivihkonne.
Selvä.
Parempi kuin sinun.
Voi itku. Sataa lunta.
Niin. -Sataa lunta.
Istuin eilen pihallani nuotion ääressä vielä yhdeksän aikaan.
Tänään sataa lunta.
New Jerseyn syyssää.
Syksyn loppu ainakin.
Kahdeksan tahtia ykköstä. -Niin.
Kaksi tahtia kuutosta, kaksi ykköstä, kaksi nelosta.
Kokeillaan.
Yksi, kaksi. Yksi, kaksi, kolme, neljä.
Ei jalkarumpua vielä.
Tuo jatkuu liian kauan, Roy.
Se on yksi, kaksi, kolme, neljä. Yksi sointu.
Siirryt e-molliin liian pian, Roy.
Siinä alkaa soolo. -Ei...
Ei...
Niin, siinä on... Kahdeksan tahtia ykköstä.
E Street Band on kuin hieno soitin,
joustava ja voimakas.
Yksi, kaksi, kolme. Yksi sointu.
He voivat tanssia kuin perhonen ja pistää kuin mehiläinen.
Vuosien yhteistyö -
on luonut oman kielemme ja tehokkaan työskentelyn,
ja se toimii kuin tehokkaassa kilpa-autossa.
Bassorumpu.
Yksikkö on hioutunut ja kehittynyt 45 vuoden aikana.
Käytämme kaiken voimamme puhuessamme teille.
Hetkinen nyt.
Intro on ainoastaan sitä.
Se ei toistu. Sen jälkeen soitetaan kappaletta.
Me palvelemme yleisöämme.
Palkkio on hyvä, mutta olemme täällä teidän takianne.
Suuria uutisia.
Voimme kokeilla yhtä juttua.
Sitoutumisemme vahvistaa päämäärämme -
ja sitkeät pyrkimyksemme.
Se on pieni riffi, mutta en tiedä, hidastaako se.
E Street Band ei ole työ. Se on elämäntehtävä ja kutsumus.
Se on sekä elämäni tärkeimpiä asioita -
että silkkaa rock n' rollia.
No niin, Streeterit. Tehdään se.
Nämä ovat ystäviäni, joiden kanssa työskentelen.
Steve Van Zandt.
Max Weinberg.
Roy Bittan.
Garry Tallent.
Patti Scialfa.
Nils Lofgren.
Charlie Giordano.
Soozie Tyrell.
Jake Clemons.
Kaksi jäsentämme ovat poissa.
Danny Federici ja Clarence Clemons.
Tämä on E Street Band.
Kuulostaa hyvältä.
Kuunnellaanko? -Jep.
Yksi, kaksi, kolme, neljä.
Korkeampaa kilkutusta, Roy.
E Street, E Street!
Soitanko korkeammalta?
Älä soita. -Hyvä on.
Älä soita niin matalalta.
Meillä on hauskaa, hitto vie.
Onko täällä tarjoilijaa?
Ei ole.
Palataanpa Beatles-tahtiin.
Kolme tuntia per laulu. The Beatles teki niin.
Hyvä päätös.
Saamme tuplalevyn, jos teemme töitä viikonlopun.
Hetkinen nyt.
Kitarani soi aivan liian kovaa, enkä voi sille mitään.
Noin 30 kertaa kovempaa kuin eilen.
Se katosi. -Odotas.
Garrylla on ongelma.
Pidetään pikku tauko ja hoidetaan asia.
Se kuulostaa tänään ohuelta.
Siirrä noita. -Niin.
Pidän siitä, kun laulan mukana -
ja sitten hän on yksin ja tulen taas mukaan.
Oliko se... Soitatko alun uudestaan?
Haluamme kuulla harmonian, kun Bruce laulaa...
Tässä on serkkuni Frank. Kuvatkaa tämä.
Hei, mitä kuuluu?
Hän on koko Jersey Shoren jitterbug-mestari -
ja mies, joka opetti minulle kitaransoiton alkeet.
Nämä ovat alkuperäisiä kitaroitani.
Kent oli ensimmäinen.
Sinulla oli myös Searsin tavaratalokitara.
George Theissillä oli sellainen.
Niin, yksi...
George Theissin kitarassa vahvistin oli kitarassa.
Kitarassako?
Meillä oli yksi vahvistinkotelolla.
Sinulla oli Searsin...
Ai niin, Sears.
Kauheita molemmat.
Kaiutin on tässä.
Karmean kuuloinen.
Meillä kaikilla oli sellainen.
Heinäkuisena päivänä -
olin entisen Castiles-bändini jäsenen,
George Theissin, luona.
George oli 68-vuotias ja kuolemassa keuhkosyöpään.
George tapaili Ginny-siskoani -
ja haki minut eräänä iltapäivänä South Streetin talostani.
Siitä alkoi eräs elämäni suurimmista seikkailuista.
Liityin ensimmäiseen oikeaan bändiini, The Castilesiin.
Bändi pysyi koossa kolme tärkeää, historiallisesti merkittävää vuotta -
vuosina 1965-1968.
Se oli ikuisuus 60-luvulla -
ja sisälsi historiallisesti ja kulttuurisesti tärkeitä tapahtumia.
Rockbändin jäsenyys oli siihen aikaan raju asia.
Siitä on kauan.
Mutta joistakin asioista jää jälki, joka pysyy iäti.
Ne ovat elinkautinen.
Georgen kuoltua -
olen viimeinen elossa oleva The Castilesin jäsen.
Viimeinen, joka on hengissä.
Mietin sitä todella pitkään.
Ja niiden mietteiden pohjalta syntyivät nämä kappaleet -
Letter to You -levylle.
Musiikki vain ilmestyy.
Joskus... ja vain joskus -
se tapahtuu näin.
Tämä musiikki ja nämä laulut -
muistuttavat minua velastani Freeholdin bändikavereilleni.
Tämä laulu on siis harras kiitos Diana ja George Theissille,
Bart Haynesille, Frank Marziottille, Curt Fluhrille,
Paul Popkinille, Bob Alfanolle ja Vinny Maniellolle.
He ovat ystäväni, bändikaverini ja kanssaopiskelijani -
ensimmäisessä ja parhaassa rokkikoulussani, The Castilesissa.
Tämä on "Last Man Standing".
Se oli hyvä otto. Oikein hyvä.
Mitä sanot, veli?
Tervetuloa! -Kaksi kertaa oli hyvä.
Kuningas, Jonny Boy Landau.
Ihka elävänä paikalla.
Hyvät herrat ja naiset, kiertueiden malja!
Niin.
San Siro!
Ensi-ilta San Sirossa. -No niin.
Ensimmäinen neljästä illasta. -Niin.
Tuo on hyvä. -Eikö?
Neljä iltaa San Sirossa.
Puolet Italian väestöstä. -Mikä ettei?
Koko väestö... -Matineassa.
No niin. Valmiina.
Muistan, kun he lauloivat "Promised Landia", ja lopetimme.
Sinulla oli vaikeuksia jatkaa,
sillä kuka haluaa lopettaa sellaisen yhteislaulun?
Soitimme Napolissa.
He lauloivat "Rosalitan" sisäisiä riffejä.
Niitä sisäisiä... Niitä outoja sisäisiä korvamatoja.
Ei niitä itsestään selviä.
Kuulimme ihmisten laulavan niitä kummia sisäisiä riffejä.
Sen maan asukkaat ovat uskomattoman musikaalisia.
Siellä äiti, Dora, Eda ja...
Istumme tässä nyt, koska he ovat väkeämme.
Niin.
Soititko kitaraa, Frank?
Vähän. Olen aloittanut taas.
Hänellä on uusi kitara.
Hänelle on paikka E Street Bandin riveissä.
Se kannattaa käyttää hyödyksi.
Tiedän.
Minulle popmusiikki oli alusta asti riehakasta meditointia.
Jokaisella on oma tapansa rukoilla.
Rajoitin rukoukseni kolmeen minuuttiin ja singlelevyyn.
Puhtaan popin voima, melodian kaunis yksinkertaisuus.
Täydellinen kuvaus jostakin muutamassa minuutissa.
Elämää alle 180 sekunnissa.
Jos sen saa osumaan kohdalleen, se on yhtä väkevä kuin rukous.
Hienoa, hyvät herrat.
E.
A.
Sitten cis-molli.
Ges-duuri.
Meidän pitäisi siirtyä suoraan saksofonisoolosta -
säkeistöön, jossa laulat säkeet.
Meillä on siinä erilainen likki.
Tarkoitatko "Letter to Youn" alkua?
Noinko? -Tai jopa lyhyemmin.
Se kasvaa ja sitten huipentuu. Tiedätkö, mitä tarkoitan?
Huippu suoraan... Sillä hän laulaa siinä kovaa.
Rummun kohdalla? -Niin.
Anna sen mennä sisään.
Bändimme saa haaveilemaan, ajattelemaan ja kirjoittamaan laajasti.
Kun olen ystävieni seurassa,
se aivojeni osa, joka on näköjään varattu ainoastaan heille,
pääsee vapaaksi.
Silloin saan asua tuhansien unelmien talossa.
Sen talon tapahtumat ovat minulle tärkeitä.
Jumala ei tehnyt meistä täydellisiä,
mutta yritän puhua parempien piirteideni äänellä.
Meille on annettu työkalut ja sielun kaikki kyvyt -
käytettäväksemme ja vastuullemme.
Se vaatii työtä.
Työtä, jonka perustana voivat olla rakkaus, vapaus ja veljeys.
Muinaiset ideat, jotka ovat yhä hyvän elämän -
ja inhimillisen yhteiskunnan perusta.
Sen talon tapahtumilla on väliä.
Veljet ja sisaret, missä olettekin,
juhlitaan sen talon henkeä.
Se on hyvä. -Haluatko kuunnella?
Kuunnellaan.
Mikä ryhmä-ääni meillä näissä lauluissa onkaan.
Kuulostaa hienolta.
Kiitos. -Kuin emme olisi lähteneet.
Lähdimme, mutta se vain parani. Sitten palasimme.
Aivan niin.
Professori, tee se, mitä varten olet syntynyt.
Soita kellopeliä.
Soita sitä kellopeliä.
Heti kun saan kuulokkeet.
Dan Federicin tyyliin, ole hyvä.
Dan Federici.
Haamu kummittelee.
Huomenna äänitämme 50 vuotta vanhoja lauluja.
Äänitin ne aikoinaan akustisesti John Hammondin demoon,
ennen Greetings from Asbury Parkia.
Kuulette mahtavia sanoja. -Niin.
Minulla on idea, Bruce. -Anna tulla.
Kertosäe, jossa sinä...
Mitä jos jatkaisit...
Olet siinä kohdassa yksin.
Voimme tehdä noin. -Aivan.
Kesällä voi soittaa ulkona terassilla.
Se oli ensimmäinen nuorten klubi, josta kuulimme.
Kuka siitä oli kuullut? -Uskomatonta.
Se oli kuin nuorten golfklubi.
Kaikki nuoret olivat keski- ja yläluokkaa.
Siellä oli collegeopiskelijoita.
Jos kaltaisemme bändi sai sieltä keikan,
se oli saavutus.
Freeholdin bändi pääsi Teendezvousiin.
Silloin oltiin hyviä. Virallisesti hyviä.
Meillä oli se ja kuusi muuta Hullabaloo-tyylistä keikkaa -
samana viikonloppuna.
Sekä veteraanikeskukset... -Rantaklubit.
...ammattiliittojen ja sotaveteraanien salit, katoliset nuorisokerhot.
Ne olivat rokkibändien paikkoja. -Erilaisia tansseja.
"Ghosts."
Rockbändi on sosiaalinen yksikkö,
joka perustuu siihen, että yhdessä -
muodostamme jotain suurempaa -
ja saavutamme jotain parempaa kuin yksin.
Ja kun olemme yhdessä, meitä odottaa jokin parempi.
Bändimme laulut ja yksittäinen näkemys tulevat minulta,
mutta näkemyksen konkreettinen tuominen -
todellisen maailman pariin on meidän kaikkien hommaa.
Me olemme bändi.
On vaikea kuvailla iloa, jota tunnen bändini kanssa työskentelystä.
Ideoita sinkoaa ympäri huonetta.
Ihmiset puhuvat päällekkäin, puheenaiheita aloitetaan ja jätetään.
Usein vallalla on hämmennys.
Ja sitten yhtäkkiä -
syntyy rautainen idea.
"Ghost" kertoo bändissäolon kauneudesta ja ilosta -
ja siitä tuskasta, kun menetämme jonkun meistä sairauden ja ajan myötä.
"Ghost" yrittää kuvailla itse musiikin henkeä,
jota ei kukaan omista, mutta jonka voi löytää ja jakaa.
E Street Bandissa se elää yhteisessä sielussamme,
joka saa voiman sydämestä.
Kertosäettä ennen taukoa ei tarvita.
Voit siirtyä "ghosts"-sanasta taukoon ja sitten kehittely.
Tarkoitat rytmiä.
Jep. -Eikö kertosäettä?
Kuusitoista tahtia kertosäettä ensin.
Se on A, AB, AB, C. -B, C.
Se on säkeistö. B on "ghosts", C on kertosäe.
Niin, ja uudestaan.
A on säkeistö, B on "ghosts", C on kertosäe.
Ja pysähdys ennen kolmatta säkeistöä.
Ei, vaan ennen... -Kolmatta.
Kolmas on... -Tuo säe yksin,
ja sitten pysähdys lopussa.
Sitten on vielä kolmas säkeistö.
Katsokaa minua, jos mietitte pysähdyksen paikkaa.
Annan teille merkin.
Muuten ei saa pysähtyä.
Hyvä rytmi.
Tuossa. Nyt.
Ja päinvastoin. -Niin.
Vie minut sinne.
Kokeillaan.
Noin. Sitten he voivat muokata sitä.
Taputus.
Tehdään taputukset ja taustat.
Täydellistä!
Laulut vuodelta 1972 -
pysyvät minulle arvoituksina.
Kirjoitin ne juuri sellaisina. Paljon sanoja.
Itse asiassa Clive Davis,
joka otti minut Columbia Recordsille John Hammondin kanssa,
soitti pian Greetings from Asbury Parkin julkistamisen jälkeen -
ja sanoi jonkun varoittaneen, että jos en varo,
käytän englannin kielen sanat loppuun.
Se joku oli kuulemma Bob Dylan.
Bob oli aina mentorini ja veli, jota minulla ei ollut,
joten otin hänen sanansa melko vakavasti.
Mutta niillä kappaleilla on sydämessäni aivan erityinen paikka.
"Song For Orphans" kertoo pelkojen voittamisesta -
ja epäilyjen ja ajan päihittämisestä.
Se kertoo oman paikan löytämisestä.
Arvostin itseäni kovasti vuonna 1972,
vaikka olinkin suunnattoman epävarma.
Olin kokenut, kitaraa soittava nuori leijona,
jolla oli tärkeä tehtävä,
riivaajia kukistettavina ja maailma valloitettavana.
Minun maailmani, mikä se sitten olikin.
Tunsin olevani maapallolla yhdestä ainoasta syystä.
Minun piti kohdata ja vahvistaa kohtaloni.
Halusin päästä lavalle ja muuttaa kuulijoiden elämän.
Jos vain siihen pystyin.
Olin voittanut omat hylkäämisen tunteeni -
ja omilleni jäämisen nuorena.
Rakensin omin voimin ja läheisten tuella -
itselleni oman elämän.
Liittoutuma oli minun nimessäni,
ja otin siitä syntyvät velvoitteet ja vastuut harteilleni.
Aioin tehdä sen.
Olin nuori, taipumaton ja nälkäinen ja tarvitsin sitä.
Olin 22-vuotias.
Taas yksi mestarillinen päivä studiossa.
Malja upealle E Street Bandille.
Puolivälissä.
Enemmänkin.
Kiva.
Matkustaja- ja tavarajunat -
kulkivat Freeholdin halki 50-luvulla.
Pitkinä kesäisinä iltapäivinä -
odotimme niitä ja kuljimme niiden kyydissä kaupungin laidalle -
tai laitoimme kiskoille kolikoita -
ja otimme ne talteen kuumina ja litteinä.
Junia tuli ja meni yhtä yllättäen kuin kuolema.
Totuin jo lapsena kuolemaan,
sillä suvussa riitti irlantilaisia ja italialaisia hautajaisia.
Jo kuusi- ja seitsemänvuotiaana piti kulkea vanhempien mukana -
käsi kädessä hautaustoimiston tiloihin -
ja kulkea ihmisjoukon läpi arkun ääreen.
Arkun ääreen polvistuttiin ja tuijotettiin kuolemaa silmästä silmään.
Aikuiset rupattelivat äänekkäästi.
Vähän ajan päästä -
lähdimme kotiin, ja outo kauhunsekainen täyttymys -
tulvi nuoreen mieleemme.
Kotona polvistuttiin sängyn viereen ja toistettiin:
"Levolle lasken luojani, armias ole suojani,
jos sijaltain en nousisi,
taivaaseen ota tykösi."
"Jos sijaltain en nousisi."
En pitänyt siitä kohdasta.
Se asia painui nuoreen mieleeni.
Jonakin päivänä suljemme silmämme,
ja harmaa iltataivas aukeaa yllemme -
tuoden mukanaan ikuisen unen.
Olemme olleet täällä... Neljäs päivä.
En päässyt, kun oli nuha.
Sanoin: "Ei, odota..." -Ei se mitään. Milloin vain sopii.
Me äänitämme ja kuuntelemme niitä.
Se on hyvä.
Jake Clemons on ensimmäisessä virallisessa äänityksessä -
E Street Bandin kanssa.
Ei paineita.
Soititte upeasti.
Ääniraidat kuulostavat upeilta.
Toiveikkailta. Soitatte aina hyvin.
Niin. -Kippis.
Uudelle pomolleni.
Niin. -Toivon malja.
Ei unohdeta The Big Mania.
The Big Man. -Niin.
Danny Federici.
Minne joudumme kuoltuamme?
Ehkä emme minnekään -
tai ehkä kaikkialle.
Ehkä sielumme lepää avaruuden tyhjyydessä,
taivaan tähdettömässä osassa,
ja lähettää väreitä ulospäin kuin veteen pudotettu kivi,
jonka tekemät ympyrät ovat läheistemme elämiä,
joita kosketamme matkamme varrella.
Kukaan ei tiedä, miten kauas heidän sielunsa kiirii ja matkaa.
Tai ehkä olemme pelkkää luuta, tomua, savea ja kilpikonnia.
En minä tiedä.
Mutta suren sitä,
etten näe joitakin täältä poistuneita rakkaita ihmisiä.
Mutta eihän kukaan katoa täysin.
Näemme heidät tutuilla kaduilla,
tyhjissä klubeissa -
ja menneisyyden valvotuissa öissä.
He liikkuvat varjoissa ja vilahtavat näkökenttämme rajoilla.
Näemme heidät unissamme.
Kertosäe.
Se on siinä. Hyvin yksinkertaista.
Kiva.
Siinä on suuruutta.
Steven. -Kaikki hyvin.
Kaikki hyvin? -Kyllä.
Meillä on kaikki hyvin. -Mitä voin sanoa?
Jatkamme tätä hautaan saakka, pojat.
Kunnes pyörät irtoavat.
Niin. -Kunnes makaamme arkussa.
Voin vain todeta, että se on jännittävin asia.
Se on yhä jännittävän asia elämässäni,
kun saan seistä mikin ääressä teidän ollessa takanani.
Tämä on parasta soittamista levyllä, mitä...
Se on entistä parempaa. Huikeaa.
Kaikki soittavat yhdessä ja samassa huoneessa,
ja sitten se kuulostaa tuolta.
Se on, tiedättekös...
Se on elämäni koskettavimpia kokemuksia.
Rakastan teitä enemmän kuin osaan sanoa. -Kiitos.
Sanat eivät riitä. -Se alkaa lauluista.
Laulut ovat tärkeintä, vai mitä?
Laulujen inspiraationa on se,
miten tiedän teidän soittavan.
Tästä tulee hauskaa.
Hra Landau, et sinäkään ole hullumpi.
Hyvä on.
Kuunteleminen on rankkaa puuhaa.
Tehdään se. -Niin.
Ikä.
Ikä tuo mittasuhteita myöhempien vuosien selkeydelle,
kun ihminen jo tuijottaa lähestyvän junan valoja.
Aivan yhtäkkiä sitä tajuaa,
miten vähän aikaa on jäljellä.
Rajallinen määrä tähtitaivaita, lumisateita,
kirpeitä syksyn iltapäiviä, sateisia keskikesän päiviä.
Se, miten käyttää aikansa ja tekee työnsä, on silloin tärkeää.
Se, miten kohtelee ystäviä, perhettä ja rakkaintaan.
Hyvinä päivinä kohdalle osuu siunaus.
Se kietoo syleilyynsä,
ja silloin on vapaa ja samalla väkevä osa tätä maailmaa.
Se on palkintomme: läsnäolo täällä.
Seuraavana aamuna jaksaa herätä sen takia,
että on uusi tilaisuus saada se siunaus osakseen.
Kun voitelee paahtoleipää, pukeutuu tai ajaa kotiin,
saattaa törmätä hetkiin,
jolloin Jumalan lempeän käden voi tuntea olkapäällään.
Silloin tajuaa hyvän onnensa.
On onnekasta, kun saa elää -
ja hengittää tässä kauneuden, kauhun ja toivon maailmassa.
Sillä kohdallemme osuu juuri se: tilaisuus.
Maailma, jossa onnekas rakastaa ja saa rakkautta osakseen.
Jatkamme, kunnes se täyttää meidät -
ja kunnes hiessä, veressä ja ankarissa kyynelissä on jotain järkeä.
Jatkamme, kunnes kaukaisten, hiipuvien tähtien valo -
vaipuu jalkojemme juureen.
Menkää, ja Jumala teitä siunatkoon.
Se oli...
Se oli ensimmäinen Georgen ja minun tekemä laulu,
jonka nimi oli "Baby I".
Jotakin.
Pitää harjoitella tuota kotona.
RAKKAIMMAT KIITOKSENI, PATTI, EVAN, JESS JA SAM
GEORGE THEISSIN JA FREEHOLDIN CASTILESIN MUISTOLLE
Tekstitys: Kati Karvonen