Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Üks, kaks, kolm, neli.
Mul on pooleli 45-aastane vestlus
meeste ja naistega, kes mind ümbritsevad, ja mõnega teist.
Mõnega teist olen ma ilmselt alles hiljuti rääkima hakanud.
Igal juhul
olen püüdnud muuta vestluse oluliseks, lõbusaks ja meelelahutuslikuks.
Hakkasin kitarri mängima,
kuna otsisin kedagi, kellega rääkida ja suhelda.
Võib vist öelda, et see läks paremini, kui ma kujutleda oskasin.
Tean vaid seda, et pärast kõiki neid aastaid
tunnen ma endiselt põletavat vajadust suhelda.
See on kohal, kui ma hommikul ärkan.
See kõnnib päev läbi minu kõrval.
Ja see on olemas igal õhtul, kui ma magama lähen.
Viimase 50 aasta jooksul ei ole see kordagi katkenud.
Ma ei teagi, mis on selle põhjus.
Kas üksindus, nälg, ego, auahnus, kirg,
vajadus, et keegi mind tajuks, kuuleks ja tunnustaks,
või kõik korraga?
Tean vaid, et see on üks mu elu kõige püsivamaid impulsse.
Sama usaldusväärne kui mu oma südame rütm
on mu vajadus teiega rääkida.
Härrased, kogunege.
Võtke oma märkmikud.
Võtke märkmikud ja kogunege. - Mu märkmik. Olemas.
Parem kui sinu oma.
Jessas, lund sajab.
Sajab jah. - Lund sajab.
Eile õhtul istusin kella üheksani oma aias lõkke ääres.
Täna sajab lund.
Tüüpiline Jersey sügisilm. - Sügise lõpu ilm.
Kaheksa takti esimest, eks? - Jah.
Siis kaks takti kuuendat, kaks esimest, kaks neljandat.
Olgu, proovige.
Üks, kaks. Üks, kaks, kolm, neli.
Basstrumm ootab.
See on vist liiga pikk, Roy.
Peaks olema nii: üks, kaks, kolm, neli. Esimese astme akord.
Roy, lähed liiga vara e-molli.
See on vahemäng. - Ei.
Mitte...
Jah, seal on... kaheksa takti esimest.
E Street Band on täpselt paika timmitud pill,
äärmiselt paindlik ja võimas.
Üks, kaks, kolm. Esimene.
Nad suudavad hõljuda nagu liblikad ja nõelata kui mesilased.
Aastatepikkune koos musitseerimine
on andnud meile ühise keele ja tõhususe stuudiotöös,
mida saab võrrelda täpselt paika timmitud automootoriga.
Basstrumm.
Meie koosluse kujunemine on võtnud 45 aastat ja peenhäälestus mitu aastakümmet
ning teiega suheldes võtame me appi kõik oskused.
Oot-oot.
Sissejuhatuse akordijärgnevus kõlabki vaid sissejuhatuses.
See ei kordu, pärast seda tuleb loole truuks jääda.
Oleme esinedes publiku teenistuses.
Palk on suurepärane, aga me oleme siin teie pärast.
See on suur uudis.
Võime ühte asja proovida.
Meie pühendumus kinnitab meie eesmärki,
tunnet, et endast tuleb anda kõik.
Väike lisariff. Ma ei tea, kas see hakkab segama.
E Street Band ei ole töö. See on elukutse, kutsumus.
See on üks olulisemaid asju su elus,
kuid samas pelgalt rock’n’roll.
No nii, E Street! Teeme ära.
Need on minu sõbrad, mehed ja naised, kellega koos ma töötan:
Steve Van Zandt...
Max Weinberg...
Roy Bittan...
Garry Tallent...
Patti Scialfa...
Nils Lofgren...
Charlie Giordano...
Soozie Tyrell...
Jake Clemons.
Kaks liiget on puudu...
Danny Federici ja Clarence Clemons.
See ongi E Street Band.
Kõlab hästi, väga hästi.
Kas kuulame? - Jah.
Üks, kaks, kolm, neli.
Roy, mängi kõrgemalt, semu.
E Street, E Street!
Käsid kõrgemalt mängida?
Ei. - Olgu.
Ära lihtsalt nii madalalt mängi.
Kurat, meil on lõbus!
Kas selles urkas kelnerit on? - Ei.
Peame biitlite graafiku juurde naasma.
Kolm tundi laulu kohta ja kõik. Biitlid tegid seda.
Hea otsus.
Kui me ka nädalavahetusel töötame, saame topeltalbumi.
Olgu, oodake.
Mingil põhjusel mu kitarr möirgab, mul puudub selle üle kontroll.
Eile oli see 30 korda vaiksem.
Ei tööta! - Oodake.
Garryl on probleem. Teeme väikse pausi ja lahendame selle.
Saund on täna õhuke.
Võid neid liigutada. - Jah.
Mulle meeldib, kui laulan koos temaga, siis jätkab ta üksi ja mina tulen sisse.
Kas saaksin vokaali algust uuesti kuulata?
Tahan kuulda harmooniat, kui Bruce laulab...
See on mu nõbu Frank. Filmi teda kindlasti.
Tere, sõbrad. Kuidas läheb? - Terve Jersey Shore'i džiterbugimeister
ja mees, kes mulle esimesed kitarriakordid selgeks õpetas.
Oh sa!
Need on minu kitarrid.
Kent, mu esimene kitarr.
Sul oli Sears & Roebucki kitarr, eks?
George Theissil oli. Ja kohvris... - Jah, üks neist...
George Theissil oli võimendi kitarris. - Kitarri sees?
Aga meil oli ka võimendiga kitarrikohver. Tead küll, Sears & Roebucki vana...
Jajah, Sears.
Mõlemad õudsed. Kitarri sees olnud võim... Võimendi oli selle koha peal.
Kohutav heli. - Selline on meil kõigil olnud.
Ühel päikselisel juulipäeval
seisin voodi kõrval, milles lamas mu vana bändikaaslane Castilesist,
George Theiss.
68-aastane George põdes viimase staadiumi kopsuvähki ja oli surmale väga lähedal.
George oli mees, kes käis mu õe Ginnyga
ja võttis mu ühel pärastlõunal minu South Streeti kodust kaasa.
Algas üks mu elu suurimaid seiklusi.
Ühinesin oma esimese ehtsa bändiga, Castilesiga.
Castiles tegutses kolmel tähtsal ja ajalooliselt plahvatuslikul aastal,
1965-1968.
60ndatel oli see terve igavik.
Kolm aastat enneolematuid ajaloo- ja kultuurisündmusi.
See oli plahvatusohtlik aeg, mil kuuluda uude rokkbändi.
See oli ammu.
Aga mõned asjad sööbivad sinusse ega lahku sinust iial.
Elu lõpuni.
Pärast George'i surma
sai minust vägeva Castilesi viimane elus olev liige.
"Viimane elus olev liige".
Ma mõtlesin sellele kaua.
Ja neist mõtisklustest said laulud, mille ma kirjutasin
plaadile "Letter To You".
Muusika lihtsalt tuleb.
Vahel... ja tõepoolest vaid vahel
juhtub see nii.
See muusika, need laulud,
meenutasid mulle minu suurt võlga mu Freeholdi relvavendade ees.
Seega on see sügav ja südamest tulev tänu Diana ja George Theissile,
Bart Haynesile, Frank Marziottile, Curt Fluhrile,
Paul Popkinile, Bob Alfanole ja Vinny Maniellole.
Mu sõpradele, bändikaaslastele ja kaasõppuritele
mu esimeses ja parimas rokikoolis, Castilesis.
Siin on "Last Man Standing".
See kõlas hästi. Jah, väga hea.
Mis sa ütled, vennas? Mis sa ütled?
Tere tulemast! - Kaks korda oli parem.
Kuningas ise, Jonny Boy Landau.
Täies elusuuruses.
Härrad ja daamid, tuuri terviseks!
Jah!
San Siro! - San Siro!
Avakontsert San Siros. - San Siro.
Esimene neljast õhtust. - Just nii.
See mulle meeldib. - Eks?
Neli õhtut San Siros.
Kohal pool Itaaliat. - Miks ei?
Terve Itaalia. - Ainult päevasel kontserdil.
Pange ennast valmis. - Jah.
Ükskord ümises publik laulu "Promised Land".
Sa ei saanud järgmist lugu alustada,
sest kui terve publik koos laulab, siis kes sellele lõppu teha tahab?
See oli Napolis.
Nad laulsid "Rosalita" sisemisi käike.
Sisemisi... veidraid väikseid kummitama jäävaid elemente,
mitte neid, mida kõik teavad.
Kuulsime publikut laulmas veidraid väikseid laulu sisse peidetud käike.
Kogu sealne rahvas on uskumatult musikaalne.
Ema, Dora ja Eda on sealt...
Istume siin täna sellepärast, et need on meie inimesed.
Jah. - Frank, kas sa mängisid kitarri?
Veidi, mitte palju. Alustan nüüd uuesti. - Tal on uus kitarr.
Kunagi on E Street Bandi laval koht ka tema jaoks.
Sinu asemel kasutaksin võimalust. - Ma tean.
Minu jaoks on popmuusika alati olnud lärmakas meditatsioon.
Meil kõigil on palvetamiseks oma viis.
Minu palved jäid kolme minuti ja 45 p/min vinüülplaadi piiridesse.
Eheda popmuusika jõud, meloodia imeilus lihtsus.
Põhjalik karakterianalüüs vaid mõne minutiga.
Elu, mis on mahutatud maksimaalselt 180 sekundi sisse.
Kui sa asja õigesti teed, on see sama võimas kui palve.
Hea töö, härrad.
E.
A.
Cis-moll.
Ges-duur.
Arvan, et saksofonisoolole peaks kohe järgnema
see salm, kus sa kõik read laulad.
Lihtsalt käik on teistsugune.
Kas räägime laulu "Letter To You" algusest?
Niimoodi? - Või isegi lühemalt.
Crescendo ja võimas kulminatsioon. Saate aru, eks?
Võimas kulminatsioon... Sest ta laulab kõvasti.
Taldrikuga? - Jajah.
Jah, lase sel kõlada.
E Street Band paneb mu suurelt unistama, mõtlema ja kirjutama.
Sõprade keskel
saan osa oma intellektist, mis tundub olevat reserveeritud vaid neile,
vabaks lasta
ja elan tuhande unelmaga täidetud majas.
Kõik, mis selles majas juhtub, on mulle oluline.
Jumal ei ole meid täiuslikeks loonud,
aga siin üritan ma rääkida läbi oma parimate omaduste.
Meile on antud vajalikud tööriistad ja hing,
mille eest tuleb hoolitseda ja vastutada.
Ja sellega tuleb tööd teha.
Tööd, mille aluseks võime võtta armastuse, vabaduse ja vendluse põhimõtted,
iidsed ideed, mis moodustavad ka nüüd hea elu
ja humaanse ühiskonna vundamendi.
Kõik, mis selles majas juhtub, on oluline.
Niisiis, vennad ja õed, kus iganes te ka olete...
täidame selle maja valgusega.
Hea on. - Tahad kuulata?
Jah, kuulame.
Milline imeline ühine kõla meil siin on! See kõlab võrratult.
Aitäh. - Nagu poleks me lahkunudki.
Lahkusime, et paremaks saada, ja naasime. - Õige.
Professor, tee seda, milleks sa sündisid.
Mängi kellamängu.
Kohe, kui kõrvaklapid saan.
Paluks Dan Federici vaimus.
Dan Federici.
Tema vaim kummitab meid.
Homme lindistame 50-aastaseid lugusid.
Mängisin need John Hammondi demo jaoks akustiliselt linti,
enne albumit "Greetings from Asbury Park".
Olge valmis, metsikud laulusõnad. - Jah.
Mul on mõte, Bruce. - Anna tulla.
See koht refräänis...
Pillimehed teevad pausi. Võiksid mängida...
Ja nad tulevad sisse. Enne mängid üksi.
Põmm! See sobib. - Täpselt.
Suvel mängisime väliterrassil, ilus oli.
KLUBI LE TEENDEZVOUS TÄNA - CASTILES
Keegi polnud teismelistele suunatud ööklubist varem kuulnudki.
Kes seda kuulnud oli? - Uskumatu.
See oli kui teismeliste golfiklubi.
Kõik noored kuulusid keskklassi või kõrgklassi.
Tudengid.
Nii et kui sind sinna mängima kutsuti, eriti meie päritolu arvestades,
oli see... See oli saavutus.
Freeholdi bänd sai mängida Teendezvous's?
See tähendas, et bänd oli tõeliselt hea.
Lisaks veel kuus noorteklubi, kus samal nädalavahetusel mängida sai.
Rääkimata veteranide klubidest... - Rannabaaridest.
...tööliste klubidest, veteranide ja katoliiklike noorte üritustest.
Need lavad olid mõeldud rokkbändidele. - Tantsuõhtud, korbipeod.
"Ghosts".
Rokkbänd on sotsiaalne kooslus,
mis põhineb eeldusel, et koos
oleme me paremad kui eraldi.
Et võime saavutada midagi, mida üksinda saavutada ei suudaks,
ja et koos ootab meid helgem tulevik.
Kuigi bändi laulud ja visioon on minu loodud,
kuulub selle visiooni füüsiline elluviimine,
toomine pärismaailma, meile kõigile.
Me oleme bänd.
Rõõmu, mida ma koos oma bändiga töötades tunnen, on raske kirjeldada.
Ruum on täidetud ideedega.
Inimesed räägivad üksteisest üle. On valestarte ja seisakuid.
Tihti valitseb segadus.
Ja siis ühtäkki...
dünamiit.
"Ghosts" räägib bändi kuulumise ilust ja rõõmust
ning valust, mida tunneme, kaotades kaaslasi haigustele ja ajale.
"Ghosts" üritab kõnetada muusika enda hinge.
See ei kuulu meist kellelegi, saame seda vaid koos avastada ja jagada.
E Street Bandi puhul elutseb see meie ühises hinges...
mida toidab süda.
Pausile eelnevat refrääni ei ole minu arvates vaja.
"Ghosts...", siis kohe paus, seejärel crescendo.
Räägid trummipartiist.
Jah. - Jätad refrääni välja?
16 lööki refrääni crescendo'ni.
Nii et A, AB, AB, C. - B, C.
See on salm. B on "ghosts", C refrään.
Jah. Ja uuesti.
A on salm, B "ghosts", C refrään.
Enne kolmandat salmi peame ikka pausi tegema.
Ei, paus on enne... - ...kolmandat salmi.
Kolmas salm on... - See rida üksinda, selle lõpus paus.
Kolmas salm on ikka pausidega.
Kõik, kes ei tea, kus paus on, jälgige mind.
Annan märku. Eks ole?
Selleta ärge pausi tehke.
Jah.
Väga hea rütm.
Siin. Nüüd.
Jah, nii et vastupidi. - Jah.
Viige mind siia.
Olgu. Proovi.
Et see lindis oleks, siis saab katsetada.
Plaksutame.
Võtame linti plaksud ja taustavokaali.
Ideaalne. Ideaalne!
1972. aastal kirjutatud laulud...
on minu jaoks siiani mõistatuseks jäänud.
Nii ma sel ajal lihtsalt kirjutasin. Väga palju sõnu.
Clive Davis,
mees tänu kellele sõlmisin lepingu Columbia Recordsi ja John Hammondiga,
helistas mulle pärast meie plaadi "Greetings from Asbury Park" ilmumist.
Keegi oli talle helistanud ja öelnud, et kui ma ette ei vaata,
kulutan terve inglise keele ära.
Helistajaks oli Bob Dylan.
Bob on alati olnud minu mentor ja vend,
nii et ma võtsin neid sõnu üsna tõsiselt.
Aga tean vaid seda, et nendel lauludel on mu südames väga soe koht.
"Song for Orphans" räägib sellest, kuidas inimene saab võitu oma hirmudest,
kahtlustest ja ajastust, milles elab.
See räägib oma koha eest võitlemisest.
Ja noore inimese kohta olin ma endast 1972. aastal õige heal arvamusel,
hoolimata tohutust ebakindlusest.
Ma olin kogenud kitarrist, noor lõvi,
ja arvasin, et mul on missioon.
Deemonid, keda võita, maailm, mida vallutada.
Minu maailm, milline see ka olla võis.
Ja sel ajal tundsin, et mind oli maa peale saadetud vaid ühel eesmärgil:
et kohtuda oma saatusega, sellele vastu astuda ja seda kinnitada.
Et minna lavale ja muuta teie elu.
Kui võimalik.
Olin üle saanud isiklikust emotsionaalse hüljatuse tundest,
omapäi jäämisest hilises teismeeas,
ning ehitasin oma kätega ja mõningase abiga
kohta, mis kuulus vaid mulle.
Meie konföderatsioon on nüüd minu nimel
ja ma võtsin selle eest vastutuse.
See tuli ära teha.
Sest ma olin noor, paindumatu ja näljane ning vajasin seda.
Olin 22-aastane.
Järjekordne meisterlik päev stuudios.
Võimsa E Street Bandi terviseks! - Pool on tehtud.
Vist rohkemgi.
Mõnus.
Reisijaid ja kaupa vedavad rongid
sõitsid 50ndatel Freeholdist läbi.
Pikkadel suvistel pärastlõunatel
ootasime me neid, et peale hüpata ja linna ühest otsast teise sõita
või lihtsalt mündid rööbastele panna
ning need taas üles korjata, kuumade ja lapikutena.
Need rongid tulid ja läksid sama ootamatult kui surm.
Lapsena harjusin ma surmaga üsna ära,
tänu suguvõsa arvukatele iiri- ja itaaliapärastele peiedele.
Oodati, et kuue- või seitsmeaastane laps vanematega kaasa läheks,
matusebüroo uksest sisse astuks, käsi ema või isa käes,
ja läbi rahvast täis ruumi kirstu juurde rühiks.
Siis selle kõrval põlvitaks ja surmale korraks otse silma vaataks.
Vanemad suhtlesid häälekalt teistega.
Ja mõne aja pärast
sõitsid sa koju, saatjaks veider segu kabuhirmust ja suurest saavutusest...
mis su noore hinge täitis.
Kodus põlvitasid voodi kõrval ja lugesid:
"Pea padja peale asetan, hinge Jumala hoolde usaldan.
Ja kui enne ärkamist suren,
palun, et Jumal mu hingele järele tuleks."
"Ja kui enne ärkamist suren".
See osa ei meeldinud mulle iial.
Mu noorde ajju sööbis teadmine...
et ühel päeval sulgeme me silmad
ja hall õhtutaevas rullub meie kohal lahti...
tuues kaasa pika ja lõputu une.
Oleme olnud siin... See on neljas päev. - Pidin varem tulema, aga olin haige.
Mõtlesin, et ootan. - Ära muretse, iga aeg sobib.
Me lihtsalt... lindistame ja kuulame.
See on hea.
Jake Clemonsi esimene ametlik salvestus,
soolo E Street Bandi ridades.
Ei mingit stressi.
Te mängite imeliselt.
Lindistusi kuulates... Need kõlavad võrratult.
Olen tulvil lootust. Teile saab kindel olla.
Jah. - Tervist!
Uue bossi terviseks.
Jah. - Lootuse terviseks!
Ärme unustame Clemonsit. - Big Man!
Big Man. - Big Man.
Danny Federici. - Danny.
Danny Federici. - Danny Federici.
Kuhu me surres läheme?
Võib-olla mitte kusagile...
aga võib-olla kõikjale.
Ehk elavad meie hinged eetris,
taeva tähitus osas,
ja resoneerivad väljapoole nagu tüünesse järvevette visatud kivi,
mille tekitatud ringid on nende inimeste elud,
keda me oma elu jooksul puudutanud oleme.
Keegi ei tea, kuhu ja kui kaugele tema hing kostab, kui kaugele see reisib.
Või ehk on seal vaid kondid, muld, savi ja kilpkonnad, alla välja.
Ma ei tea.
Aga mind on kurvastanud mõte,
et ma ei näe enam kunagi mõnda kallist inimest, kelle kaotanud olen.
Kuid lahkunud ei kao kunagi täielikult.
Näeme neid tuttavatel tänavatel,
tühjades klubides...
ja ammustes hilistes õhtutes.
Nad liiguvad varjudes, paistes vaid vilksamisi silmanurgast.
Me näeme neid oma unenägudes.
Refrään.
Ja ongi kõik. Väga lihtne, eks?
Ilus.
Selles on suursugusust.
Steven? - Olemas.
On kõigil jook? - Jah.
Olemas. - Olgu. Mida ma öelda saan?
Jätkame, kuni me kõik kirstus oleme, poisid.
Kuni rattad alt ära tulevad.
Just. - Kuni me kõik kirstus oleme.
Saan vaid öelda, et põnevaimad hetked...
Mu elu põnevaimad hetked on jätkuvalt need,
mil seisan mikrofoni ees ja mu selja taga olete teie.
Paremini ei ole me minu arvates mänginud ühelgi plaadil.
Muutume üha paremaks. Olen hämmingus.
See, et kõik on ühes ruumis ja mängivad korraga
ning tulemus kõlab selliselt...
See on...
See on üks mu elu intensiivsemaid kogemusi.
Mu armastust ei saa sõnadessegi panna. - Aitäh.
Ei saa. - Kõik algab lauludest.
Laulud on kõige tähtsamad. Eks?
Ja nende laulude inspiratsioon tuleb sellest, kuidas teie mängite.
Meil saab olema väga lõbus.
Hr Landau, ka sina ei tee sugugi kehva tööd.
Hästi.
Istun siin ja kuulan. See on raske töö.
Teeme ära. - Jah.
Vanus.
Vanusega kaasneb perspektiiv ja oivaline selgus, mida tunned keskööl,
seistes rööbastel ja vaadates läheneva rongi tuledesse.
Sa mõistad üsna varsti...
et su aeg on piiratud.
Vaid kindel arv tähiseid öid, lumesadusid...
kargeid sügisesi pärastlõunaid, vihmaseid südasuviseid päevi.
Nii et see, kuidas sa end üleval pead ja oma tööd teed, on oluline.
See, kuidas kohtled oma sõpru, pereliikmeid, armsamat.
Headel päevadel langeb sinu peale õnnistus.
See mässib käed ümber sinu.
Oled vaba ning sügaval selle maailma sees ja selle osa.
See ongi sinu tasu: siin olemine.
See on see, mis aitab sul järgmisel hommikul tõusta.
Uus võimalus õnnistatud saada.
Kui paned röstsaiale võid, riietud või autoga töölt koju sõidad,
komberdad juhuslikult hetkedesse,
mil tunned, kuidas Jumala käsi õrnalt sinu õla peal puhkab.
Ja sa mõistad, kuidas sul vedanud on.
Vedanud, et oled elus.
Vedanud, et hingad selles ilu, õudu ja lootust tulvil maailmas.
Sest just see sulle antaksegi: võimalus.
Maailm, kus sul veab, kui saad armastada ja kui sind ennast armastatakse.
Niisiis lähed edasi, kuni see sind täidab.
Kuni higi, veri ja kibedad pisarad loogiliseks muutuvad.
Lähed, kuni hääbuvate kaugete tähtede valgus
su jalge ette langeb.
Mine ja õnnistagu sind Jumal.
Jah.
No nii, see oli...
See oli vist esimene lugu, mille me George'iga kirjutasime.
"Baby I".
...ja midagi.
Pean koju seda harjutama minema.
AITÄH, PATTI, EVAN, JESS JA SAM
MÄLESTADES GEORGE THEISSI JA BÄNDI CASTILES FREEHOLDIST NEW JERSEYST
Tõlkinud Triin Jürimaa