Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
En, to, tre, fire.
Jeg er midt i en samtale, der har varet 45 år,
med disse mænd og kvinder omkring mig og nogle af jer.
For nogle af jer er samtalen vel først lige begyndt.
Men uanset hvad,
har jeg søgt at gøre samtalen essentiel, sjov og underholdende.
Jeg begyndte at spille guitar,
fordi jeg søgte en at tale og korrespondere med.
Det gik vel bedre end min vildeste fantasi.
Jeg ved bare, at efter al denne tid
har jeg stadig et brændende behov for at kommunikere.
Det er der, når jeg vågner hver morgen.
Det går ved min side i løbet af dagen.
Og det er der, når jeg lægger mig til at sove hver aften.
I løbet af de sidste 50 år er det aldrig ophørt.
Hvorfor ved jeg ikke helt.
Er det ensomhed, sult, ego, ambitioner, begær,
et behov for at blive mærket, hørt, anerkendt,
eller alt dette?
Jeg ved kun, at det er en af de mest konsekvente impulser i mit liv.
Lige så pålideligt som mit hjertes rytmiske banken
er mit behov for at tale med jer.
De herrer, lad os samles.
Fat notesbøgerne, åbn notesbøgerne.
-Fat noterne, og saml jer. -Jeg har min.
Min er bedst.
Manner, det sner.
-Ja, det gør. -Det sner.
I går aftes sad jeg udenfor til klokken 21 i min have ved ilden.
I dag sner det.
-Sådan er vejret i Jersey om efteråret. -Sidst på efteråret.
-Otte takter med ét slag? -Ja.
Så to takter med seks, to takter med ét og to takter med fire.
Godt så. Prøv det.
En, to. En, to, tre, fire.
Ingen stortromme endnu.
Jeg synes, det er for langt, Roy.
Det bør være en, to, tre, fire, første akkord.
Roy, du spiller e-mol for tidligt.
-Det er breaket. -Nej.
Ikke...
Der er... Der er otte takter med ét slag.
The E Street Band er et finjusteret instrument
med enorm fleksibilitet og styrke.
En, to, tre, første akkord.
De kan flyve som en sommerfugl og stikke som en bi.
Vores år sammen har skabt en jargon og effektivitet i studiet,
der kan sammenlignes med en finindstillet sportsvogn.
Stortromme.
Vi har som enhed udviklet os i 45 år, finpudset i årtier,
og vi bruger al den styrke, når vi interagerer med jer.
Vent, vent, vent. Introens tonegang er kun i introen.
Den kommer ikke igen. Så holder vi os til sangen.
Vi tjener vores publikum.
Hyren er god, men I er grunden til, at vi er der.
Det er en stor nyhed.
Vi kan prøve det her.
Vores engagement styrker vores formål, vores følelse af nu eller aldrig.
Det er et ekstra riff, men det er måske i vejen.
The E Street Band er ikke et job. Det er en metier, et kald.
Det er noget af det vigtigste i ens liv, og så er det også bare rock and roll.
Godt, E Streeters! Lad os gøre det.
De er mine venner, de mænd og kvinder, jeg arbejder med.
Steve Van Zandt.
Max Weinberg.
Roy Bittan.
Garry Tallent.
Patti Scialfa.
Nils Lofgren.
Charlie Giordano.
Soozie Tyrell.
Jake Clemons.
Og der er to medlemmer in absentia:
Danny Federici og Clarence Clemons.
Det er The E Street Band.
Det lyder godt. Rigtig godt.
-Skal vi lytte? -Jep.
En, to, tre, fire.
Roy, sæt tonen lidt op.
E Street, E Street!
Skal jeg spille højere?
-Nej, ikke højere. -Okay.
Bare ikke så lavt.
Vi morer os sgu da.
-Er der ingen tjener i det her hul? -Niks.
Vi må videre i vores Beatles-tempo.
Tre timer per sang. Sådan gjorde The Beatles.
Godt tænkt.
Hvis vi arbejder hele weekenden, ender vi med et dobbeltalbum.
Vent lige.
Af en eller anden grund brøler min guitar, og jeg kan intet gøre.
Den er 30 gange så høj som i går.
-Den er væk. -Vent. Garry har problemer.
Lad os lige holde pause og se på det.
Den lyder spinkel i dag.
-Bare ryk dem der. -Ja.
Det er fedt, når vi synger sammen, og så er han alene, og så kommer jeg igen.
Var det... Må jeg høre det igen?
Vi vil høre harmonien, hvor Bruce synger...
Det er min fætter Frank. Sørg for at få ham med.
Hej med jer.
Han er mester i jitterbug for hele Jersey Shore,
og han lærte mig mine første guitarakkorder.
Hold da op.
Det er mine første guitarer. Min Kent var den allerførste.
Du havde en Sears and Roebuck, ikke?
Øh... George Theiss havde en.
Ja, sådan en...
George Theiss havde en med indbygget forstærker.
I selve guitaren?
Men vi havde også en, hvor den var i kassen.
I ved, Sears and Roebucks gamle...
Nå, Sears.
Begge var skrækkelige. Den i guitaren...
Forstærkeren sad lige her. Det lød horribelt.
Dem har vi alle haft.
På en solskinsdag i juli
stod jeg ved sengen, hvor en gammel ven fra The Castiles lå,
George Theiss.
George var 68 år, havde lungekræft i sidste stadie og lå for døden.
George havde været kærester med min søster Ginny
og hev mig ud af huset på South Street en eftermiddag,
hvor jeg påbegyndte et af mit livs største eventyr.
Jeg blev medlem af mit første rigtige band, The Castiles.
The Castiles var sammen i tre afgørende, historisk eksplosive år
fra 1965 til 1968.
Det var en evighed i 60'erne
og tre episke år med historiske og kulturelle begivenheder.
Det var en sprængfarlig periode at være ung rockmusiker i.
Det er længe siden.
Men nogle ting brænder sig ind i ens hukommelse og forsvinder aldrig.
De er en livstidsdom.
Efter Georges død
var jeg det sidste overlevende medlem af de storslåede The Castiles.
Det sidste overlevende medlem.
Jeg tænkte over det i lang tid.
Og de grublerier blev til sangene, jeg har skrevet
til Letter To You.
Musikken opstår bare.
Nogle gange... og kun nogle gange sker det på den måde.
Denne musik, disse sange
mindede mig om, hvor meget jeg stadig skylder mine Freehold-fæller.
Så dette er en dyb, hjertelig tak til Diana og George Theiss,
Bart Haynes, Frank Marziotti, Curt Fluhr,
Paul Popkin, Bob Alfano og Vinny Maniello.
Mine venner, bandkammerater og medstuderende
på min første og bedste rockskole, The Castiles.
Her er "Last Man Standing".
Det lød som en god optagelse. Det var godt.
Hvad siger du, mand? Hvad siger du så?
-Velkommen! -To gange var godt.
Kongen selv, Jonny-drengen Landau.
I egen høje person.
-De herrer og damer, skål for turnéen! -Ja!
-San Siro! -San Siro!
-Premiere på San Siro. -San Siro, her kommer vi.
-Den første af fire aftener. -Én af fire.
-Det lyder godt. -Ja.
Fire aftener på San Siro.
-Halvdelen af Italiens befolkning. -Hvorfor ikke?
-Det er hele... -Og det er bare til matinéen.
-Gør jer klar! -Ja.
Engang sang de "Promised Land", og du kunne ikke begynde den næste sang,
for når man hører dem allesammen synge, hvem vil så tysse på dem?
Vi spillede i Napoli. De sang riffs fra "Rosalita",
altså de små, mærkelige melodier i sangen,
ikke de åbenlyse dele af nummeret.
Det var spøjse, små strofer af sangen, man hørte folk synge.
Hele befolkningen dernede er så musikalsk.
Der er mor og Dora og Eda og...
-Vi er her i dag, fordi de er vores folk. -Ja.
-Frank, har du spillet guitar? -Lidt, ikke meget. Jeg er begyndt igen.
Han har fået en ny guitar.
Der er plads til ham i The E Street Band en dag.
-Den chance ville jeg gribe. -Bestemt.
For mig var pop altid en larmende meditation.
Vi har alle vores egen måde at bede på.
Mine bønner var tre minutter og en singleplade.
Styrken ved ren pop. Den smukke simplicitet i melodien.
En komplet personkarakteristik på blot få minutter.
Livet på 180 sekunder eller mindre.
Rammer man plet, er det lige så stærkt som en bøn.
Godt arbejde.
E.
A.
Cis-mol.
Ges.
Vi burde gå direkte fra saxofonsoloen til verset, hvor du synger hver linje.
Der skal bare en anden melodi til.
Drøfter vi en intro til "Letter To You"?
-Sådan? -Det kan være kortere.
Vi bygger op til et stort crescendo.
Stort crescendo, for han synger til.
-På bækkenet? -Ja, ja.
Ja, giv los.
The E Street Band får mig til at drømme, tænke og skrive stort.
Når jeg er blandt mine venner,
lader jeg en del af mit sind, der tilsyneladende er forbeholdt dem,
slippe fri.
Og så befinder jeg mig i et hus, der består af tusindvis af drømme.
Det, der sker i dette hus, er vigtigt for mig.
Vi er ikke skabt perfekte af Gud.
Men her prøver jeg at tale med bedre engles stemme.
Vi har fået sjælens værktøjer og egenskaber,
som vi må pleje og tage ansvar for.
Og det kræver slid.
Slid, som vi kan basere på principperne kærlighed, frihed og sammenhold.
Oldgamle koncepter, der stadig danner grundlag for et godt liv
og et menneskeligt samfund.
Det, der sker i dette hus, betyder noget.
Så brødre og søstre, uanset hvor I er...
Lad os tænde lys i huset.
-Godt. -Vil du høre den?
Ja, lad os.
Sikke en lyd, vi har sammen her. Det lyder fedt.
-Tak. -Som havde vi aldrig skiltes.
Vi skiltes, blev bedre og fandt sammen igen.
Netop.
Professor, gør det, du er født til. Spil på klokkespillet.
-Spil løs. -Jeg må have nogle høretelefoner.
I Dan Federicis ånd, tak.
Dan Federici.
Han hjemsøger os.
I morgen skal vi indspille sange, der er 50 år gamle.
Jeg indspillede dem akustisk i sin tid til John Hammond-demoen.
Det var før Greetings from Asbury Park, N.J.
-Forvent nogle vilde tekster. -Ja.
-Jeg har en idé, Bruce. -Sig frem.
I omkvædet, når du synger...
...og de venter, så kan du jo spille...
Så du spiller alene der.
-Bum. Lad os prøve. -Netop.
Om sommeren var der en terrasse, og man spillede udenfor.
I AFTEN: "THE CASTILES"
Det var den første natklub for teenagere, nogen havde hørt om.
-Havde man hørt mage? -Utroligt.
Det var en klub for teenagere.
Gæsterne var fra middel- og overklassen. Det var rigmandsunger.
Hvis man fik et job der, når man kom fra vores by, var det stort.
Et Freehold-band på Teendezvous?
Så var man blåstemplet.
At spille der og seks andre smarte steder i samme weekend,
-ej at forglemme veteranerne... -Strandstederne.
...fagforeningerne, ungdomsklubberne, katolikkerne.
-Skoleballer, studenterforeninger. -Det var spillesteder for rockbands.
"Ghosts."
Et rockband er en social enhed,
der er baseret på præmissen om, at vi sammen
er større end summen af de individuelle dele.
At vi kan opnå noget, vi ikke kunne opnå alene.
Og at sammen venter der os et højere plan.
I vores band er sangene og visionen min,
men den fysiske forvandling af den vision
til noget, der eksisterer i den virkelige verden, er vores alles.
Vi er et band.
Glæden jeg føler, når jeg arbejder med mit band, er svær at beskrive.
Idéer flyver rundt i lokalet.
Folk taler i munden på hinanden. Der er ufuldstændige sætninger.
Der hersker ofte forvirring, og så pludselig...
ren dynamit.
"Ghosts" handler om skønheden og glæden ved at være medlem af et band
og smerten ved at miste hinanden til sygdom og tidens tand.
"Ghosts" prøver at beskrive selve musikkens ånd.
Noget, ingen af os ejer, men kan opdage og dele med hinanden.
For The E Street Band har den hjemme i vores kollektive sjæl,
som drives af hjertet.
Omkvædet før breaket er unødvendigt efter min mening.
Du kan gå fra "ghosts" til breaket og så bygge op.
Altså med trommerne?
-Jep. -Dropper vi det omkvæd?
Seksten takter med omkvæd før trommerne.
-Så det hedder A, AB... -B, C.
A er verset, B er "ghosts", og C er omkvædet.
Ja, og så igen.
A er verset, B er "ghosts", og C er omkvædet.
Der skal stadig være pause før tredje vers.
-Nej, pause før... -Tredje vers.
-Tredje vers er... -Den linje alene,
og så holder vi pause.
Der er stadig et tredje vers med de pauser.
Hvis I er i tvivl om pauserne, så hold øje med mig. Jeg giver tegn.
Ellers spiller I bare videre.
-Ja. -God rytme.
Der. Nu.
-Så det modsatte? -Ja.
-Gør det her. -Fint. Prøv det.
Bare giv dem det, så de kan lege med det.
Klap.
Lad os få klap og nynnen.
Perfekt, perfekt!
Sangene fra 1972...
var og er stadig et mysterie for mig.
Det var bare sådan, jeg skrev dengang. Masser af ord.
Faktisk ringede Clive Davis,
som stod for min kontrakt med Colombia Records og John Hammond,
til mig, lige da Greetings from Asbury Park, N.J. var udgivet,
og sagde, at nogen havde sagt til ham, at hvis jeg ikke passede på,
ville jeg opbruge hele det engelske sprog.
Og han sagde, at det var Bob Dylan.
Bob var min mentor og den bror, jeg aldrig fik,
så jeg tog de ord ret alvorligt.
Men jeg ved bare, at de sange har en helt særlig plads i mit hjerte.
"Song For Orphans" handler om at overvinde frygt, tvivl og tiderne.
Den handler om at kæmpe for sin egen plads.
Af en knægt at være havde jeg høje tanker om mig selv i 1972
trods min overvældende usikkerhed.
Jeg var en erfaren, guitarspillende ung løve.
Og jeg følte, jeg havde en opgave at udføre,
dæmoner at fordrive, en verden at erobre.
Min verden, hvad end den så var.
Dengang mente jeg, at jeg var på jorden med ét og kun ét formål.
At møde, konfrontere og bekræfte min skæbne.
At gå på scenen og ændre jeres liv, hvis jeg kunne.
Jeg havde overvundet mit eget følelsesmæssige svigt,
at blive forældreløs som teenager,
og nu byggede jeg med mine egne hænder og lidt hjælp
et sted, der var mit.
Konføderationen bar mit navn nu,
og jeg påtog mig ansvaret for den.
Dette ville ske.
For jeg var ung, hård og sulten, og jeg havde brug for det.
Jeg var 22 år gammel.
Endnu en mesterlig dag i studiet.
-Skål for det storslåede E Street Band. -Vi er halvvejs.
Vi er vist længere.
Lækkert.
Der var toge, passager- og godstoge,
der kørte gennem Freehold i 50'erne.
På lange sommereftermiddage
ventede vi på at hoppe på dem og køre fra den ene ende af byen til den anden,
eller også lagde vi bare småmønter på skinnerne
og samlede dem op, varme og flade.
Togende kom og forsvandt lige så pludseligt som døden.
Som barn var jeg ret vant til død
på grund af de mange irske og italienske gravøl i vores familie.
Som seks- eller syvårig forventedes det, at man gik med sine forældre
gennem bedemandens dør med sin hånd i deres
gennem det fyldte lokale og hen til kisten.
Så knælede man ved den og stirrede kortvarigt døden i øjnene.
Ens forældre talte højlydt med folk.
Og efter lidt tid
tog man hjem, og en sær følelse af at have overvundet noget uhyggeligt...
...fyldte ens unge sjæl.
Derhjemme knælede man ved sin seng og reciterede:
"Nu hviler jeg mit hoved her. Gode Gud, hav mig nu kær.
Skulle jeg dø i nattens løb,
beder jeg dig lægge min sjæl i svøb."
"Skulle jeg dø i nattens løb."
Jeg har aldrig brudt mig om den del.
Det lærte mit unge sind...
...at vi en dag vil lukke vores øjne,
og så vil den grå aftenhimmel folde sig ud foroven
og medbringe den lange, evige søvn.
Det her er vores fjerde dag.
Jeg ville komme før, men var forkølet.
-Så jeg valgte at vente, -Helt fint. Når som helst passer.
Vi indspiller dem bare og lytter til dem.
Godt.
Jake Clemons' første officielle indspilning
-alene med The E Street Band. -Hold da op.
Intet pres.
I spillede smukt.
Når man hører numrene, lyder det fantastisk.
Så håbefuldt. I leverer varen.
-Ja. -Skål.
Skål.
-Sådan. -Skål for håb.
-Glem ikke The Big Man.
-The Big Man. -The Big Man.
-Danny Federici. -Danny.
-Danny Federici. -Danny Federici.
Hvor ender vi, når vi dør?
Måske ingen steder.
Eller måske overalt.
Måske forbliver vores sjæl i æteren, den stjerneløse del af himlen,
og skaber bølger som en sten i en blikstille sø,
hvis ringe er de folks liv, som vi har berørt
i løbet af vores liv.
Ingen ved, hvorhen eller hvor langt deres sjæle vil rejse.
Eller måske er det bare knogler, jord, ler og skildpadder hele vejen.
Jeg ved det ikke.
Men jeg har sørget ved tanken om
aldrig at se nogle af dem, jeg har elsket og mistet, igen.
Men de hedengangne forsvinder aldrig helt.
Vi ser dem på velkendte gader, på tomme klubber...
...og de sene aftener fra for længe siden.
De rører sig i skyggerne og ses kun ud af øjenkrogen.
Vi ser dem i vores drømme.
Omkvæd.
Det er bare det. Det er helt basalt.
Fedt.
Der er noget storslået ved den.
-Steven? -Ellers tak.
-Har alle? -Ja.
-Vi har. -Godt så. Hvad kan jeg sige?
Vi bliver ved, til vi alle ligger i en kiste, gutter.
Til hjulene falder af.
-Sådan. -Til vi ligger i kisten.
Jeg kan kun sige, at den største... glæde...
Mit livs største glæde er stadig
at stå ved den mikrofon med jer bag mig.
Det her er den bedste instrumentalmusik på en plade...
Det er kun blevet bedre. Det er for vildt.
At vi alle spiller sammen i samme lokale,
og at det så lyder sådan...
Det er bare...
Det er en af de største oplevelser i mit liv.
-Jeg elsker jer alle. -Tak.
-Det begynder med sangene. -Mere end ord kan beskrive.
Det handler om sangene.
Og sangene er inspireret af det, som jeg ved, I vil spille.
Vi skal more os.
Mr. Landau, du gør det heller ikke så ringe.
Godt så.
At sidde her og lytte er hårdt arbejde.
-Lad os gøre det. -Lad os.
Alder.
Alder giver perspektiv i det klare lys ved midnatstid,
mens man står på skinnerne og ser lyset fra et tog, der nærmer sig.
Det går ret hurtigt op for en... at man har begrænset tid tilbage.
Kun et vist antal stjerneklare aftener, snevejrsdage...
...friske efterårseftermiddage, regnvåde midsommerdage.
Så måden, hvorpå man gebærder sig og arbejder, er vigtig.
Hvordan man behandler sine venner, sin familie, sin elskede.
På de gode dage mærker man en velsignelse.
Den omfavner dig,
og man er fri og helt og holdent i og af denne verden.
Det er din belønning. At være her.
Det er det, der får en op af sengen næste morgen.
Endnu en mulighed for at mærke den velsignelse.
Mens man smører en mad, tager tøj på eller kører hjem fra arbejde,
falder man over de øjeblikke,
hvor man mærker Guds hånd hvile blidt på ens skulder.
Da indser man, hvor heldig man er.
Heldig at være i live,
heldig at trække vejret i denne verden af skønhed, rædsel og håb.
For det er det, der er: en chance.
En verden, hvor det er heldigt at elske, heldigt at blive elsket.
Så man bliver ved, til det opfylder en,
indtil blodet, sveden og de bitre tårer giver mening.
Man bliver ved, til lyset fra de falmende, fjerne stjerner falder for ens fødder.
Bliv ved, og må Gud velsigne dig.
Ja.
Godt. Det her var...
Det var den første sang, George og jeg skrev.
Den hedder "Baby I".
Et eller andet.
Den må jeg øve mig på.
TAK OG KÆRLIGHED TIL PATTI, EVAN, JESS OG SAM
TIL MINDE OM GEORGE THEISS OG THE CASTILES FRA FREEHOLD, N.J.
Tekster af: Natascha Tøsse