Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Raz, dva, tři, čtyři.
Už 45 let vedu konverzaci
s muži a ženami, kterými jsem obklopen, ale také s některými z vás.
S některými z vás jsme konverzaci začali teprve nedávno.
Ať je to, jak chce,
snažil jsem se, aby to byla konverzace smysluplná, radostná a zábavná.
Na kytaru jsem začal hrát z toho důvodu,
že jsem hledal někoho, s kým bych si mohl povídat a rozumět.
Vyšlo z toho něco, o čem se mi nezdálo ani v těch nejdivočejších snech.
Po celé té dlouhé době však vím,
že tu vášnivou potřebu komunikovat stále cítím.
Mám ji každé ráno po probuzení.
Celý den pak chodí vedle mě.
A když jdu v noci spát, je tam vždy se mnou.
Za posledních 50 let to ani jednou nepřestalo.
Nevím, proč to tak je.
Je to samotou, chutí, egem, ambicemi, touhou,
potřebou, aby mě někdo pochopil a vyslyšel, uznával,
nebo je to tím vším?
Vím jen to, že je to jedno z nejstálejších nutkání mého života.
Stejně spolehlivá jako rytmický tlukot mého srdce
je moje touha s vámi mluvit.
Pánové, schůze začíná.
Vytáhněte si zápisníky a pište.
Vytáhněte si zápisníky.
Zápisník. Jasně.
Mám hezčí.
Koukněte, sněží.
- Fakt jo. - Sněží.
Včera večer jsem seděl v předzahrádce u ohně až do devíti večer.
A dneska sněží.
Klasický podzimní počasí v Jersey.
Podzim už končí.
- Osm taktů prvního. - Jo.
Pak dva šestýho, dva prvního a dva čtvrtýho.
Tak jo, zkusíme to.
Raz, dva. Raz, dva, tři, čtyři.
Kopák ještě ne.
Myslím, že to je moc dlouhý, Royi.
Řekl bych, že to je raz, dva, tři, čtyři. První akord.
Royi, přecházíš na ten e moll moc brzo.
- Tam je ten brejk. - Ne...
Ne...
Jo, je tam... osm taktů prvního.
E Street Band je precizně naladěný,
velmi flexibilní a silný nástroj.
Raz, dva, tři. První akord.
Mohou létat jako motýl a bodat jako včela.
Za ty roky společného hraní
dokážeme ve studiu rychle komunikovat a být efektivní.
Dalo by se to srovnat s dobře nastaveným závodním motorem.
Kopák.
Jsme jednotka, která se formuje 45 let. Zlepšujeme se celé dekády
a všechny ty schopnosti uplatňujeme, když jsme s vámi.
Počkej.
Sled akordů úvodu je jen pro úvod.
Pak už to tam nikde není. Musíte se držet té písničky.
Hrajeme, abychom sloužili publiku.
Plat máme skvělý, ale děláme to pro vás.
Tomu říkám novinka.
Mohli bychom něco vyzkoušet.
Je to náš závazek, který naše poslání upevňuje.
Naše povinnost.
Ten riff je tam trochu navíc, ale nevím, jestli to vadí.
Být v kapele E Street Band není práce. Je to poslání. Nutkání.
Je to ta nejdůležitější věc v životě,
ale zároveň je to jen rokenrol.
Tak jo, streeťáci! Jdeme na to.
Tito muži a ženy, se kterými pracuji, jsou mými kamarády.
Steve Van Zandt.
Max Weinberg.
Roy Bittan.
Garry Tallent.
Patti Scialfa.
Nils Lofgren.
Charlie Giordano.
Soozie Tyrell.
Jake Clemons
a dva členové, kteří už nejsou mezi námi.
Danny Federici a Clarence Clemons.
Toto je E Street Band.
To znělo dobře. Fakt dobře.
- Pustíme si to? - Jo.
Raz, dva, tři, čtyři.
Royi, zahraj to trochu výš, kamaráde.
E Street!
Chceš, abych to zahrál výš?
- Ne, výš ne. - Tak jo.
Jen to nehraj tak nízko.
Bavíme se, ne snad?
Je v tomhle lokálu číšník?
Ne.
Musíme se vrátit k našemu Beatles plánu.
Tři hodiny na píseň. Tak to Beatles dělali.
Dobrá volba.
Když budeme pracovat přes víkend, tak budeme mít dvojalbum.
Tak jo, zadržte.
Z nějakýho důvodu mi hrozně řve kytara a nemůžu to ovládat.
Je třicetkrát hlasitější než včera.
- Jo. - Tak jo, stop.
Garry má problém.
Dáme si pár minut pauzu a podíváme se na to.
Je to dneska plochý. Zní to ploše.
- Můžeš tím posunout. - Jo.
Líbí se mi, jak tam s ním sketuju.
Pak je zase sám a pak ho přezpívám.
Můžu znovu slyšet ten začátek zpěvu?
Chceme slyšet ten souzvuk, co tam je tehdy, když Bruce zpívá...
Tohle je můj bratranec Frank. Tohle tam musí být.
Ahoj, všichni, jak je?
Nejlepší mistrovský tanečník jitterbugu celého Jersey Shore
a muž, který mě naučil mé první akordy na kytaru.
Ty jo.
To jsou všechny moje staré kytary.
Moje první kytara Kent.
Taky měls jednu od Searse a Roebucka, ne?
George Theiss jednu měl.
Jo. Takovou tu...
Theiss měl jednu, kde byl reproduktor v kytaře.
V kytaře?
Ale taky jsme měli jednu, kde byl v obalu.
Jak to je na starým Sears Roebuckovi...
Aha, Sears.
Obě byly hrozný. Jedna kytara s...
Koukni, tady mám reprák.
Znělo to příšerně.
Všichni jsme to měli.
Jednoho dne v červenci
jsem stál u postele jednoho ze spoluhráčů z mé staré kapely The Castiles,
George Theisse.
Georgeovi bylo 68, byl v posledních stádiích rakoviny plic a byl blízko smrti.
George chodil s mojí sestrou Ginny.
Jednoho dne mě odpoledne vytáhl ven z domu na South Street,
kde jsem se pustil do jednoho z největších dobrodružství svého života.
Připojil jsem se do opravdové kapely. The Castiles.
The Castiles vydržela tři velmi důležité a historicky významné roky.
Od roku 1965 do roku 1968,
což byla v 60. letech celá věčnost.
Byly to neskutečné tři roky historických a kulturních událostí.
Být v mladé rokenrolové kapele bylo nebezpečné.
To už je ale hodně dávno.
Někdy má na vás něco takový vliv, že vás to nikdy neopustí.
Je to doživotní trest.
Když George zemřel,
byl jsem posledním žijícím členem úžasných Castiles.
Posledním žijícím členem.
Přemýšlel jsem o tom... dlouho.
A meditací byly samotné písně, které jsem napsal
pro album Letter To You.
Hudba přichází sama.
Někdy... ale opravdu jen někdy
tomu tak je.
Tato hudba, tyto písně
mi připomněly, že jsem svým bratrům ve zbrani z Freeholdu stále něco dlužil.
Je to hluboké a srdečné poděkování Dianě a Georgeovi Theissovým,
Bartu Haynesovi, Franku Marziottimu, Curtu Fluhrovi,
Paulu Popkinovi, Bobu Alfanovi a Vinny Maniellovi.
Mým kamarádům, spoluhráčům a spolužákům
v mé první a nejlepší rockové škole, The Castiles.
Toto je „Last Man Standing“.
To znělo fajn. Jo, to znělo dobře.
Co ty na to, brácho?
- Vítej! - Dvakrát to znělo dobře.
Král... Jonník Landau.
Živ, zdráv a sám osobně.
Pánové a dámy. Na turné!
Jo!
- San Siro! - San Siro!
- Zahájení v San Siru. - San Siro.
- První ze čtyř nocí. - První ze čtyř.
- To je ono. - Jo!
Čtyři noci v San Siru.
- Přijde půlka Itálie. - Jo.
- Přijdou všichni... - A to je matiné.
- Jdeme na to. Připravte se! - Jo.
Pamatuju si, jak jednou začali zpívat „Promised Land“
a tys nechtěl začít další písničku,
protože kdyžs všechny ty lidi slyšel... kdo by to chtěl přerušit?
Hráli jsme v Neapoli.
Zpívali i ty nejmenší riffy z „Rosality“.
I ty nejmenší... divný melodie.
Ne takový ty, co jsou jednoduchý.
Ale ty divný, co jsou někde vprostřed písničky. Tohle lidi zpívali.
Všichni lidi jsou tam neuvěřitelně hudebně nadaní.
To je tam, kde máma, Dora a Eda a...
Dnes tady jsme, protože to jsou naši lidi.
Jo.
Franku, tys hrál na kytaru?
Trochu. Moc ne. Zase začínám.
Koupil si novou kytaru.
Jednoho dne pro něj bude na pódiu E Street Band místo.
Být tebou, tak toho využiju.
Taky že jo.
Pop byl pro mě už od samého začátku takovou hlasitou meditací.
Každý má svůj vlastní způsob modlení.
Já jsem své modlitby omezil na tři minuty a desku s rychlostí 45 otáček za minutu.
Síla čistého popu. Nádherná jednoduchost melodie.
Kompletní studie osobnosti v průběhu pár minut.
Život v 180 sekundách a méně.
Když se vám to povede, má to sílu modlitby.
Skvělá práce, pánové.
E.
A.
Cis moll.
Ges.
Co přejít z toho saxofonovýho sóla rovnou do...
Do té sloky, kdy pořád zpíváš.
Máme tam jinej lick, víš?
To se bavíme o úvodu k „Letter To You“?
- Takhle? - Klidně i kratší.
Stupňuje se to a pak to hodně vygraduje. Rozumíme si?
Hodně to vygraduje... Protože tam tvrdě nastoupí.
- Takže s činelem? - Jo.
Jo, pusť to tam.
E Street Band mě nutí snít, myslet a skvěle psát.
Když jsem mezi přáteli,
tak určitou část mysli, kterou mám vyčleněnou jen pro ně,
osvobodím
a pak přebývám v domě tisíců snů.
Na tom, co se v tomto domě stane, mi záleží.
Bůh nás nestvořil jako dokonalé bytosti,
ale snažím se promlouvat hlasem svého lepšího já.
Byli jsme obdarováni nástroji a majetkem duše, o kterou se máme starat
a být za ni zodpovědní.
A to vyžaduje úsilí.
Úsilí, které můžeme vybudovat na principech lásky, svobody či bratrství.
Prastarých idejí, které však stále tvoří základ pro kvalitní život
a lidskou společnost.
Na tom, co se v tomto domě stane, záleží.
Takže, bratři a sestry, ať jste kdekoliv...
...pojďme ten dům rozsvítit.
- Je to dobrý. - Chceš to slyšet?
Jasně.
Dáváme do toho zvuk celé skupiny.
Zní to skvěle.
- Díky. - Jako bychom neodešli.
Odešli, ale jen abychom se zlepšili. Jsme zpět.
To jo.
Profesore, udělejte to, co umíte nejlíp.
Zahrajte na zvonkohru.
Jo, ale musím si dát sluchátka.
Za Dana Federiciho, prosím.
Dan Federici.
Straší nás duch.
Zítra budeme nahrávat 50 let staré písničky.
Nahrál jsem je tehdy akusticky. Na ukázku pro Johna Hammonda.
Před albem Greetings from Asbury Park.
- Připravte se na divokej text. - Jo.
- Mám pro tebe nápad, Bruci. - Povídej.
Takže v refrénu, kde zpíváš...
...a pak přestanou hrát, co kdybys to hrál sám...
...a pak ostatní. Budeš tam jenom ty.
- To by šlo. - Přesně.
V létě tam byla venkovní terasa. Hrálo se venku. Krása.
DNES HRAJÍ „THE CASTILES“
To byl první noční klub pro náctiletý, o kterým kdy kdo slyšel.
- Kdo to kdy slyšel? - Ach jo.
Bylo to něco jako country klub pro náctiletý.
Všechny děcka byly ze střední a vyšší třídy.
Chodili na vysokou.
Takže když jsme tam měli hrát, tak to pro nás ze zapadákova...
...byla velká věc.
Kapela z Freeholdu v Teendezvous?
To už bylo něco. Kdybyste nebyli dobří, nebyli byste tam.
Takže jsme měli tohle a šest dalších klubů, kde se hrálo
ten stejnej víkend.
- A centra válečných veteránů... - Plážový kluby.
...centra odborářů, centra Americké legie, katolický domy.
- Tam všude rockový kapely hrály. - Zábavy, studentský spolky.
„Ghosts“.
Rocková kapela je sociální skupina
založená na předpokladu, že jsme dohromady lepší,
než bychom byli každý zvlášť.
A že můžeme dokázat něco, co bychom sami nedokázali,
a že když budeme při sobě, čekají nás velké věci.
I když v naší kapele jsou písničky a hlavní vize moje,
samotné přetvoření této vize
v něco reálného patří nám všem.
Jsme kapela.
Radost, kterou cítím, když se svojí kapelou pracuji, se těžko popisuje.
Místnost se hemží nápady.
Lidé mluví jeden přes druhého. Občas začneme předčasně a přestáváme hrát.
Často zavládne chaos.
Ale pak zničehonic...
...bomba.
„Ghosts“ je o té kráse a radosti z toho, být v kapele,
a o bolesti z toho, když o někoho kvůli času a nemoci přijdeme.
„Ghosts“ se snaží mluvit k samotnému duchu hudby...
...k něčemu, co nikdo z nás nevlastní a co můžeme jen objevovat a sdílet.
V E Street Band tento duch sídlí v našem společném vědomí...
...a je poháněn srdcem.
Ten refrén před brejkem myslím není potřeba.
Z ghosts přejdi do brejku a vygraduje to až pak.
Vygradovat bubny?
- Jo. - Vynecháš refrén?
Do gradace to bude 16 taktů.
- Takže to bude A, AB... - B, C.
To je sloka. B je ghosts. C je refrén.
Jo, takže znovu.
A je sloka, B je ghost, C je refrén.
Před třetí slokou ale stejně musí být ta pauza.
- Ne, pauza je před... - Třetí slokou.
- Třetí sloka je... - Jen ten text a pak je na konci pauza.
Ty pauzy jsou během třetí sloky.
Jestli někoho zajímá, kde fakt je, tak mě sledujte.
Dám vám znamení, jasný?
Jinak pauzu nedělejte.
Jo.
Dobrej rytmus.
Tady. Teď.
- Jo, takže půjdu naopak. - Jo.
Tady mě doprovoď.
Tak jo. Zkuste to.
Abychom to měli. Pak si s tím můžou pohrát.
Tleskej.
Nahrajeme tleskání a pak to la-da-da.
Skvělý!
Ty písně z roku 1972...
...byly a jsou pro mě stále záhadou.
Byly přesně takové, jak jsem tehdy psal. Spousta slov.
Vlastně mi Clive Davis,
muž, který mě upsal ke Columbia Records s Johnem Hammondem,
zavolal krátce po vydání alba Greetings from Asbury Park
a řekl mi, že mu někdo volal a řekl mu, že když si nebudu dávat pozor,
tak vypotřebuju celou angličtinu.
A řekl mi, že ten někdo byl Bob Dylan.
Bob byl vždycky mým mentorem a bratrem, kterého jsem nikdy neměl,
takže jsem bral tato slova dost vážně.
Tyto písně však zaujímají v mém srdci hřejivé místo.
„Song for Orphans“ je o někom, kdo překonává svůj strach,
pochyby a dobu, ve které žije.
Je to o boji o vlastní místo ve světě.
A na to, že jsem byl v roce 1972 ještě dítě, jsem byl namyšlený,
i přes to, že jsem měl mizivou sebedůvěru.
Byl jsem zkušený mladý lev, co hrál na kytaru,
a měl jsem pocit, že mám poslání,
že musím vymýtit démony, dobýt svět.
Můj svět, i když nevím, co to vlastně je.
A tou dobou jsem cítil, že jsem na Zemi z jednoho jediného důvodu.
Abych se setkal se svým osudem, čelil mu a potvrdil ho.
Abych vyšel na pódium a změnil vám život.
Kdybych mohl.
Překonal jsem vlastní emoční zchátralost,
osiření v dospívání
a vlastníma rukama s malou pomocí jsem si budoval vlastní život.
Spolek je teď můj
a vzal jsem za něj na sebe zodpovědnost a záruku.
Tak to bylo.
Protože jsem byl mladý, neústupný, hladový a potřeboval jsem to.
Bylo mi 22.
Další mistrovský den ve studiu.
Na zdraví velké E Street Band.
Už máme půlku.
Myslím, že víc.
Dobrá.
Osobní a nákladní vlaky
projížděly v 50. letech Freeholdem.
Během dlouhých letních odpolední
jsme na ně čekávali, pak jsme naskočili a svezli se na druhý konec města
nebo jsme pokládali centy na koleje,
pak jsme je zvedali a ony byly horké a placaté.
Tyto vlaky přišly a odešly tak náhle jako samotná smrt.
Když jsem byl malý, byl jsem na smrt zvyklý,
a to kvůli mnoha smutečním slavnostem naší irské a italské rodiny.
V šesti sedmi letech po vás chtěli, abyste s rodiči
prošli dveřmi pohřebního ústavu, abyste se rodičů drželi za ruku
a abyste přelidněnou místností došli k rakvi.
Pak jste si měli kleknout a nakrátko pohlédnout smrti do očí.
Rodiče se zběsile dávali s lidmi do řeči.
A po chvíli
jste opět jeli domů, naplněni divným pocitem splnění hrůzné povinnosti...
...zaplňujícím vaši mladou duši.
Doma jste klečeli u postele a odříkávali:
„Teď chystám se ke spaní, modlím se k Bohu, ať moji duši ochrání.
A jestli umřu, než se vzbudím,
aby si Bůh vzal mou duši, se modlím.“
„Jestli umřu, než se vzbudím.“
Tahle část se mi nikdy nelíbila.
Do mojí mladé mysli se vtiskla myšlenka...
...že jednoho dne zavřeme oči
a před námi se rozevře šedá večerní obloha...
...přinášející dlouhý, věčný spánek.
Jsme tady už... Dnes to jsou čtyři dny.
Nemohl jsem dřív kvůli rýmě.
- Řekl jsem si, že počkám. - V klidu. Hlavně, žes přišel.
Jen... to nahráváme a pak to posloucháme.
To je správný.
Jake Clemons se bude poprvé podílet na nahrávce,
- zahraje sólo pro E Street Band. - Ty jo.
To chce klid.
Hráli jste krásně.
Když to pak slyším, zní to neuvěřitelně.
Nadějně. Jste fakt dobří.
- Jo. - Na zdraví.
Na šéfa.
- Jo! - Na naději.
- Na Velkého muže. - Jo.
- Na Velkého muže. - Jo!
- Na Federiciho. - Danny.
- Na Dannyho Federiciho. - Na Dannyho.
Kam po smrti jdeme?
Možná že nikam.
Možná budeme všude.
Možná že naše duše spočine v éteru,
v bezhvězdné části oblohy,
a bude se vlnit jako hladina po pádu kamene do klidného jezera,
kde kruhy na vodě představují životy lidí, které jsme během života zasáhli.
Kam nebo jak daleko může naše duše dosáhnout, nikdo neví.
A třeba jsou to všechno jen kosti, hlína, bláto a želvy až úplně dolů.
Nevím.
Ale trápí mě představa,
že bych své ztracené milované už nikdy neuviděl.
Zemřelí však nikdy úplně neodejdou.
Vídáme je na známých ulicích,
v prázdných klubech...
...a v dávných pozdních nocích.
Pohybují se ve stínech a jdou zahlédnout pouhým koutkem oka.
Vidíme je ve snech.
Refrén.
To je všechno. Hrozně jednoduchý.
Pěkný.
Má to v sobě krásu.
- Máš, Stevene? - Mám.
- Mají všichni? - Jo.
- Všichni máme. - Tak jo, co bych tak řekl?
Budem hrát, dokud nebudem v truhle, chlapci.
Dokud se nám nerozpadnou kolečka.
- Souhlas. - Dokud nebudem v truhle.
Řeknu jen to, že to je největší... vzrušení...
Že i teď je největším vzrušením mého života
stát u mikrofonu s... váma za zády.
Kvalitněji odehranou desku jsme zatím nenatočili. Myslím...
Je to čím dál lepší. Nechápu.
Všichni hrajeme ve stejnou dobu v jedné místnosti
a to, že to zní tak skvěle...
Je to...
Pro mě je to jeden z nejsilnějších zážitků v životě.
- Pro to, jak vás mám rád, není slov. - Děkujem.
- Není slov. - Máme písničky.
Jde nám o písničky.
A inspirace pro písničky
pochází z toho, že vím, jak budete hrát.
Užijeme si spoustu srandy.
A vám, pane Landau, vám to taky docela jde.
Jo.
Sedím a poslouchám. Je to dřina.
- Do toho. - Do toho.
Věk.
S věkem přichází perspektiva a jednoho dne osvícení
v podobě dívání se do světel přijíždějícího vlaku.
Poměrně brzy vám dojde...
...že už moc času nezbývá.
Jen určitý počet nocí plných hvězd, sněžení...
...osvěžujících podzimních odpolední, deštivých letních dnů.
Takže na tom, jak se chováte a jak pracujete, záleží.
Jak přistupujete ke kamarádům, rodině, své lásce.
Když máte dobrý den, zahltí vás vděk.
Obejme vás
a vy jste konečně volný. Jste pevnou součástí tohoto světa.
Být zde je vaše odměna.
Díky tomu jste schopni vůbec ráno vstát.
Je to nová příležitost získat znovu požehnání.
Když si mažete toust máslem, oblékáte se nebo jedete domů z práce,
právě tehdy na tyto momenty narazíte.
Ucítíte, jak vám Bůh jemně pokládá ruku na rameno.
A vám dojde, jak velké máte štěstí.
Štěstí být naživu.
Štěstí moct dýchat v tomto světě plném krásy, hrůz a naděje.
Protože šance je to jediné, co máme.
Svět, kde je štěstím někoho milovat a být milován.
Takže běžte žít, dokud vás to nenaplní.
Dokud všechen ten pot, krev a slzy nezačnou dávat smysl.
Běžte za tím, dokud na sobě neucítíte světlo slabých, vzdálených hvězd.
Běžte. A Bůh vás ochraňuj.
Jo.
Tak jo, tohle...
Tohle je myslím první písnička, co jsme s Georgem napsali.
Jmenuje se „Baby I“.
...něco...
Tak já jdu domů trénovat.
DÍKY PATTI, EVANOVI, JESS A SAMOVI.
NA PAMÁTKU GEORGE THEISSE A THE CASTILES Z FREEHOLDU V NEW JERSEY
Překlad titulků: Karel Himmer