Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Едно, две, три, четири.
От 45 години водя разговор
с тези мъже и жени около мен, а и с някои от вас.
Предполагам, че с някои от вас общуваме съвсем отскоро.
"БАКСТРИЙТС"
Така или иначе,
старах се този наш диалог да бъде за важни неща, да бъде и забавен.
Започнах да свиря на китара,
защото имах нужда да говоря, да общувам с някого.
Получи се по-добре, отколкото някога съм мечтал.
Знам само, че след толкова много години
все още изпитвам същата жажда за общуване.
Още с отварянето на очи сутрин, тя е там.
Крачи рамо до рамо с мен през деня.
Приляга на възглавницата ми всяка вечер.
За изминалите 50 години не е изчезвала и за миг.
Откъде тръгва тя? Не знам.
Дали корените й са в самотата, глада, копнежа, егото, амбицията?
Дали тръгва от нуждата да те почувстват, чуят, приемат?
Или всичко заедно?
Знам само, че това е един от най-трайните импулси в живота ми.
Неотменна като биенето на сърцето ми
е нуждата ми да разговарям с вас.
Господа, съберете се.
Водете си записки.
Идвайте с бележниците.
Бележникът. Ясно.
По-добре е от твоя.
Боже, вали сняг!
Да. - Вали.
Снощи до девет часа седях в градината край огъня.
А днес вали сняг.
Ето ти я есента на Джърси.
Краят на есента.
Осем такта от първия, нали?
После - два от шести, два - от първи, два - от четвърти.
Добре, да опитаме.
Едно, две. Едно, две, три, четири.
Без каса засега.
Рой, тук е много дълго.
Според мен да е: едно, две, три, четири. Акорд.
Рой, много бързо влизаш в ми минор.
Такова е солото. - Не.
Да, там... Има осем такта от първия.
"И Стрийт Бенд" е фино настроен инструмент.
Много гъвкав и много мощен.
Едно, две... Акорд.
Музиката му може да е полъх от пеперудено крило, но и жило на оса.
С годините съвместно свирене
общуването е улегнало, работим ефективно в студиото,
напаснали сме се като добре регулиран механизъм.
Каса.
Ние сме състав, работещ вече 45 г., усъвършенстващ се от десетилетия.
А когато свирим за вас, впрягаме цялата тази мощ.
Стой, стой.
Акордите на въвеждащата част са само там.
Прогресията не се повтаря. После си следваме песента.
Изпълнението ни е за публиката.
Парите са супер, но причината да свирим сте вие.
Страхотна новина.
Можем да опитаме нещо.
Посветили сме се на това и то ни движи,
кара ни да се раздаваме.
Рифът е в повечко, не знам дали е добре.
"И Стрийт Бенд" не е работа, а призвание, предопределение.
Групата е най-важното нещо в живота ти,
но и става дума за рокендрол.
Хайде, пичове. Да го направим.
Tе са мои приятели. Мъжете и жените, с които работя.
Стив ван Занд.
Макс Уайнбърг.
Рой Битан.
Гари Талънт.
Пати Скиалфа.
Нилс Лофгрен.
Чарли Джордано.
Сузи Тайрел.
Джейк Клемънс.
И двама от членовете, които вече ги няма -
Дани Федеричи и Кларънс Клемънс.
Това е "И Стрийт Бенд".
Добре звучи. Доста добре.
Да я чуем ли? - Да.
Едно, две, три, четири.
Рой, дай по-високо.
"И Стрийт", "И Стрийт".
По-високо ли да свиря?
Не да свириш по-високо. Не толкова ниско.
Забавляваме се все пак!
Навърта ли се някой келнер?
Не.
Значи ще работим като "Бийтълс".
За 3 ч. записваш парче. Така правеха "Бийтълс".
Не е зле.
Ако работим през уикенда, ето ти двоен албум.
Така, чакай малко.
Незнайно защо китарата ми дъни яко. Нищо не мога да направя.
Трийсет пъти по-звучна е от вчера.
Свършена е. - Момент. Гари има проблем.
Да си дадем петминутка и да го оправим.
Няма плътност. Звучи слабо.
Прехвърли тези.
Обичам да импровизирам с него -
после пее сам, а след това се включвам аз.
Може ли пак да чуя въведението?
Да чуем хармонията, като запее Брус...
Това е братовчед ми Франк. Непременно да го снимаме.
Привет, как сте?
Танцьор на джитърбъг, шампион по цялото крайбрежие на Джърси,
човекът, който ме научи първите акорди на китара.
Това са първите ми китари.
Първата е тази - "Кент".
Имаше и една "Сиърс и Роубък", нали?
Джордж Тийс имаше такава в калъф.
Имаше такава, на която усилвателят е в китарата.
О, в китарата ли?
Имахме и такава, на която е в калъфа.
Знаеш, старите на "Сиърс и Роубък"...
И двете - ужасни. Онзи в китарата със... Виж, с усилвател тук.
Ужасен звук.
Всички сме имали такава.
Един слънчев юлски ден
бях до леглото на стария си приятел от "Кастилс"
Джордж Тийс.
Беше на 68 г., в последния стадий на рак на белия дроб, на прага на смъртта.
"КАСТИЛС"
Джордж ходеше със сестра ми Джини.
Той ме измъкна от дома ми на Саут Стрийт един ден,
за да започне едно от най-страхотните приключения в живота ми.
Станах част от първата си група - "Кастилс" ("Кастилците").
Групата просъществува три важни, исторически, разтърсващи години -
oт 1965 до 1968 г.
През 60-те г. това бе цяла вечност.
Бяха епични три години на исторически и културни събития.
Времената бяха преломни за музикант в млада рок група.
Оттогава мина много, много време.
Но някои неща те бележат завинаги, оставят отпечатъка си трайно в теб.
Това е доживотна присъда.
След смъртта на Джордж
аз останах последният жив член на "Кастилс".
Последният "кастилец".
Мислих по това дълго време.
Мислите ми се изляха в песните, които създадох
в албума "Писмо до теб".
Музиката идва ей така.
Понякога... само понякога,
нещата се случват така.
Тази музика, тези песни,
ми припомниха, че още съм длъжник на братята си по съдба от Фрийхолд.
Това е дълбоката ми, от цяла душа благодарност на Даяна и Джордж Тийс,
Барт Хейнс, Франк Марциоти, Кърт Флур,
Пол Попкин, Боб Алфано и Вини Маниело.
Те бяха мои приятели, колеги музиканти, съученици
в първата ми и най-значима школа по рок - "Кастилс".
Това е "Ласт Ман Стандинг" ("Последният оцелял").
Добър запис стана май. Да, добре е.
Какво ще кажеш, братле? А?
Добре дошъл. - Два пъти беше добре.
Кралят - Джони Бой Ландау.
От плът и кръв.
Господа и дами, наздраве за турнето!
"Сан Сиро"!
Откриването е на "Сан Сиро". - "Сан Сиро", готви се!
Първата от четири вечери. - Първата от четири.
О, това е супер.
Четири вечери на "Сан Сиро".
Половината италианци.
Цялото население... - А е само матине.
Потегляме. Гответе се!
Помня, веднъж свирехме "Промисд Ланд". И спряхме.
И ти не можеше да запееш следващата.
Като чуеш публиката... Че кой ще иска да прекрати това?
Свирихме в Неапол.
А публиката припяваше на "Росалита".
Онези части... Мелодийките, които ти се набиват в ухото.
Не най... Не онези, които очакваш.
Странните темички в песента, е, тях припяваше публиката.
Там, на юг, всички онези хора са адски музикални.
Там мама, Дора, Ида...
Нас ни има тук днес благодарение на онези хора.
Франк, свирил ли си на китара? - Малко. Сега пак започнах.
Той има нова китара.
Един ден ще има място за него в "И Стрийт Бенд".
На твое място бих се възползвал.
Знам.
За мен от самото начало попът винаги е бил шумна медитация.
Всеки се моли по свой начин.
Аз ограничих молитвите си до три минути и плоча на 45 оборота.
Мощта на чистия поп, простата красота на мелодията.
Пълно изследване на обекта в рамките на минути.
Един живот в 180 секунди. Или по-малко.
Ако го направиш както трябва, има силата на молитва.
Страхотно, господа!
Ми.
Ла.
До диез минор.
Сол бемол.
Според мен, да продължи направо от интрото на сакса...
Солото, където пееш текста.
Друга е темата, това е.
За началото на "Летър Ту Ю" ли говорим?
Така ли? - Може и да съкратиш.
Надгражда се и стига до кресчендо. Сещаш се.
С голямо кресчендо... Защото пее с все сила.
На цимбала ли? - Да.
Да, остави го да върви.
"И Стрийт Бенд" ме кара да мечтая, да мисля и да пиша големи неща.
Когато съм сред приятелите,
оставям една част от съзнанието си, запазена само за тях,
да се освободи.
И се озовавам в дом на хиляди мечтания.
За мен е важно какво се случва в този дом.
Бог не ни е сътворил идеални,
но в този дом се опитвам да говоря с гласа на по-доброто у мен.
Дадени са ни способности и умения,
за които да се грижим и отговаряме.
Това изисква работа.
Работа, която се основава на принципите на любовта, свободата, братството -
стари понятия, които и днес са маята на живота
и на човечеството.
Важно е какво се случва в този дом.
Затова, братя и сестри, където и да сте,
да внесем светлина в този дом.
Добре. - Ще я прослушаш ли?
Да, дай да я чуем.
В това парче звучим страхотно заедно.
Звучи чудесно.
Сякаш не сме си тръгвали.
Но си тръгнахме. За да се върнем по-добри. - Така е.
Професоре, направи онова, за което си роден.
Свири на глокеншпил.
Свири.
Само да намеря слушалки.
В духа на Дан Федеричи, моля те.
Дан Федеричи.
Духът ни преследва.
Утре ще записваме парчета на по 50 г.
Навремето ги записах акустично за демото на Джон Хамънд
преди "Грийтингс Фром Азбъри Парк".
Пригответе се за щури текстове.
Брус, хрумна ми нещо. - Казвай.
В припева, където запяваш...
И те спират. Може тогава да влезеш със...
И те влизат отново. Само ти.
Бам! Може да го направим. - Да.
През лятото... Имаше двор и свиреше отвън. Красота.
КЛУБ "ТИЙНДЕВУ", ДНЕС: "КАСТИЛС"
Това бе първият нощен клуб за младежи.
Та кой бе чувал такова нещо!
Все едно - кънтри клуб за тийндейджъри.
Младежите бяха все от средната и висша класа.
Колежанчета.
И ако имаш участие там, особено за такива като нас...
Това беше... Беше яко.
Група от Фрийхолд да свири в "Тийндеву"?
Това е признание. Ти си добър, това е.
Свириш там и в още шест клуба за попмузика в един и същ уикенд...
Остави настрани стандартните сцени. - И на брега.
И профсъюзните зали, центровете за ветерани, католическите...
Всички тези места бяха за рок групите. - Нещо като забава с танци.
"Духове".
Рок групата е социална единица.
Основава се на идеята, че всички заедно
сме по-добри от всички поотделно,
че можем да постигнем нещо, което поотделно сами не можем,
че само заедно ни очакват истински висини.
И докато в бандата песните и индивидуалният замисъл са мои,
в реалното сътворяване на този замисъл,
в неговото овеществяване заслугата е на всички нас.
Ние сме група.
Трудно е да се опише радостта, която ме изпълва, когато свиря с бандата.
Всички бълваме идеи.
Говорим един през друг. Има фалстартове, има спирания.
Често всичко е пълен хаос.
И после изведнъж...
Динамит!
"Духове" е за красотата и радостта да си част от група
и за болката от загубата на другия заради болест или старост.
Песента се опитва да общува с духа на самата музика -
нещо, което не е владение на никого, можем само да го откриваме и споделяме.
В "И Стрийт Бенд" той се таи в колективната ни душа,
сърцето му дава сила.
Според мен не ти трябва припев преди прехода.
От "духове" - право към него, после развиваш.
Говориш за барабаните.
Махате ли припева? - Припева от 16 такта преди барабаните.
Върви така: А, АБ, АБ, В. - Б, В.
Това е солото. Б е духовете. В е припевът.
Да. И се повтаря.
А е солото, Б е духът, В е припевът.
И трябва да спрем преди третото соло.
Не, спираме преди... - Третото.
Третото е... - Само този стих, и спираме накрая.
Има трето соло на тези спирания.
Ако някой се чуди къде спираме, да ме гледа.
Аз ще дам знак, става ли?
Няма ли знак, не спирате.
Добър ритъм!
Това е. Сега.
Да, обратното.
Доведи ме тук.
Добре, опитай.
Да стане. Ще се заиграем около него.
Пляскане.
Да направим пляскането и вокалите.
Идеално!
Песните от 1972 г.
бяха и си остават загадка за мен.
Просто така пишех тогава. Много думи.
Клайв Дейвис,
човекът, с когото с Джо Хаманд подписахме за "Кълъмбия рекърдс",
ми се обади след излизането на албума "Грийтингс Фром Азбъри Парк"
и каза, че някой предупредил, че ако не внимавам,
ще изразходя целия английски език.
Човекът, заявил това, бил Боб Дилан.
Винаги съм се учил от Боб. Беше ми като батко, какъвто нямах.
Затова се вслушах сериознов съвета.
Знам обаче, че тези песни са ми много скъпи и днес.
"Песен за сираците" е за хора, преодоляващи страховете си,
надмогващи съмненията, миналото.
Тя е за битката им да намерят себе си.
През 1972 г. бях младок с голямо самочувствие,
въпреки чудовищната си несигурност.
Бях млад лъв, опитен в свиренето на китара.
чувствах, че ме чака работа за вършене,
демони за преборване, свят за завладяване.
Моят свят. Какъвто и да бе той.
По онова време усещах, че ме има на този свят по една единствена причина:
да се сблъскам, опълча и приема съдбата си.
Да изляза на сцената и да променя живота ви.
Ако мога.
Преодолях собственото си усещане за изоставеност,
късното си тийнейджърско сиротеене,
и създавах с тези две ръце и с малко помощ
нещо свое.
Групата сега е моя.
Поех и нося отговорността за нея.
Така трябваше да бъде.
Защото бях млад, нахъсан и имах нужда от това.
Бях на 22 години.
Още един ден на майсторство в студиото.
Наздраве за могъщия "И Стрийт Бенд".
Половината мина.
Според мен повече.
Хубаво.
Имаше влакове - пътнически и товарни,
които през 50-те г. минаваха през Фрийхолд.
И през протяжните летни следобеди
ги чакахме, за да се метнем и да се возим от единия до другия край на града
или за да сложим монета на релсите,
а после да я приберем - нагорещена и плоска.
Влаковете идваха и профучаваха, внезапни като смъртта.
Като дете бях свикнал със смъртта.
В семейството постоянно имаше ирландски и италиански помени.
Ако си на 6-7 г., от теб се очаква да бъдеш с родителите си,
да пристъпиш в погребалната агенция, държейки се за ръцете им,
и да минеш през претъпканата зала, отивайки до ковчега.
А там да коленичиш до него и за кратко да се взреш право в смъртта.
Родителите ви общуват с присъстващите.
И след някое време
се прибирате у дома с особеното чувство за изпълнен ужасяващ дълг
препълнило детската ви душа.
Прибрали се, коленичите до леглото и редите:
"Когато лягам си да спя, моля Бог за своята душа.
Ако преди да се събудя, аз умра,
Бог нека вземе моята душа".
"Ако преди да се събудя, аз умра..."
Тази част никак недолюбвах.
Тя налагаше на младия ми ум представата
как един ден ще склопим очи,
посивялото вечерно небе ще се разстеле над нас
и ще ни донесе вечен сън.
Тук сме четвърти ден.
Закъснях, защото бях настинал.
Казах си: "Ще чакаш". - Не се притеснявай. Всичко е точно.
Ние само... Записваме и прослушваме парчетата.
Добре.
Джейк Клемънс включи първия си официален запис.
Негово соло с "И Стрийт Бенд".
Не се напрягайте.
Свирихте прекрасно.
Като чуеш записите... Разкош!
Справяте се страхотно.
Наздраве.
За новия шеф. - За надеждата.
Да не забравяме Големия. - За Големия.
Дани Федеричи.
Къде отиваме, когато умрем?
Може би никъде.
А може би навсякъде.
Може би душата ни се пръсва в ефира,
в беззвездната част на небето,
и, като камък, пуснат в спокойно езеро, разпраща вълни,
а кръговете са животите на хората, до които сме се докоснали
приживе.
Никой не знае колко далече, къде ще звучи и пътува душата му.
А може би всичко е само кости и пръст, глина и костенурки, нищо друго.
Не знам.
Но тъгувам,
че повече няма да видя хора, които обичах и загубих.
Но отишлите си не изчезват напълно.
Виждаме ги по познатите улици,
в празните клубове,
в късните нощи от далечното минало.
Движат се в сенките, зърваме ги само с крайчеца на окото.
Виждаме ги в сънищата си.
Припев.
Това е идеята. Съвсем неукрасено.
Готино.
Има нещо величествено в него.
Стивън? - Имам.
Имат ли всички?
Имаме. - Така. Какво да кажа?
Ще продължим така до гроба.
Ще го правим, докато спрем да можем.
Така е. - Докато ни закопаят.
Мога да кажа само, че най-голямата... тръпка...
Най-голямата тръпка в живота ми и досега
е да застана зад микрофона и вие да сте зад мен.
Това е най-доброто свирене на запис, според мен...
Стана още по-добре. Размазах се.
Всички свирят заедно, едновременно, на едно място,
и се получава такова звучене...
Вижте, това...
Това е едно от най-значимите преживявания за мен.
Обичам ви много, нямам думи да го изразя. - Благодаря.
Слаби са думите. - От песните тръгва.
Всичко е за тях, нали?
А вдъхновението за тези песни идва от това, което знам, че ще изсвирите.
Ще се забавляваме много.
Г-н Ландау, и вие се справяте прилично.
Добре.
Седя и ви слушам, да. Не е лесна моята.
Да пием.
Възрастта.
Възрастта придава яснота на картината, която виждаш през нощта,
изправен на релсите, вгледан в светлините на идващия влак.
И бързо ти просветва
колко време ти остава.
Остават ти малко нощи със звездно небе, малко първи сняг,
хапливи есенни следобеди, дъждовни летни дни...
Важно е как се държиш и каква работа вършиш.
Важно е как се отнасяш с приятели, роднини, любими.
В добрите дни си благословен.
Защитен си, подкрепен,
усещаш се свободен, неотменна част от света.
Това е наградата ти: да си тук.
Това ти дава сили да продължиш на другия ден,
нова възможност да приемеш този благослов.
Докато препичаш филийката сутрин, обличаш се или се прибираш след работа,
натъкваш се на тези моменти,
в които усещаш как Бог нежно поставя ръка на рамото ти.
И осъзнаваш какъв голям късметлия си.
Щастливец си, че си жив,
че дишаш в този свят на красота, ужас и надежда.
Защото това е, което имаме - възможност.
Свят, в който си щастливец, че обичаш и си обичан.
И крачиш, докато това те изпълва,
живееш, докато усилието има смисъл.
Вървиш по пътя си, докато светликът на избледняващите звезди
падне в нозете ти.
Върви! И нека Бог те благослови.
ПИСМО ДО ТЕБ
Е, това беше...
Това бе първото парче, което написахме с Джордж.
Нарекохме го "Бейби, аз".
Нещо си.
Трябва да го упражнявам вкъщи.
С БЛАГОДАРНОСТ И ЛЮБОВ КЪМ ПАТИ, ЕЙВАН, ДЖЕС И САМ
В ПАМЕТ НА ДЖОРДЖ ТИЙС И "КАСТИЛС" ОТ ФРИЙХОЛД, НЮ ДЖЪРСИ
Превод Албена Христофорова