Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Okej. -Hej.
Vänta. Ljudet rullar.
-Är ni redo? -Ja.
Här är en historia Jag måste berätta
Om tre bröder Ni känner väl
Det började långt tillbaka
-Med Ad-Rock -MCA
-Och jag -Mike D
Vem är din favorit?
Jag identifierar mig med alla tre.
Jag gillar MCA.
Mike D.
Ad-Rock inspirerar mig.
När man lyssnar på en grupp så länge
går man igenom faser med olika favoriter
under olika perioder.
Min favorit är Mike D.
Han är rolig på ett subtilt sätt.
Vilken Beastie Boys-video är din favorit?
En video som aldrig sändes.
Ring numret på skärmen nu!
MCA var ledaren som höll ihop allt.
Det var han som kom på alla galna upptåg.
MCA spelade en stor roll också i världen.
Han fick stort inflytande. Han hade ett stort hjärta.
Jag har alltid tyckt att Ad-Rock är coolast.
Det ordet används inte så mycket längre,
men det passar mig, och dem.
Det är "macho".
Det är sådana vi är.
Han är brutalt ärlig.
Vi är inte så musikaliskt begåvade,
så vi provar oss fram.
Yauch.
Jag vill bara säga hej till mormor.
För mig handlar det om basen.
Vänta, sitt ner ett tag.
Det är inte slut än.
Kör!
Deras musik har haft stort inflytande.
Den är soundtracket till mitt liv kan man säga.
Soundtracket till våra liv.
Många band splittras
och återförenas och gör comeback.
Men de höll ihop hela vägen.
Jag vet att ni planerade det
Jag ska rätta till Watergate
Jag vill inte rocka här inne
För din kristallkula Är inte alls tydlig
Så medan du slappar och undrar varför
Vill jag göra nåt åt det
Herregud, det är en illusion
Jag säger att det är sabotage
Ja!
Okej.
Yo!
Hur är läget?
Brooklyn!
Hej.
Alltså...
Hej, allihop.
-Hej, jag heter Adam. -Hej, Adam.
Och jag heter Mike.
Även känd som Michael Diamond eller Mike D.
Vi är Beastie Boys från New York City.
Ikväll ska vi berätta för er om tre killar
som träffades och blev vänner
och gjorde allt möjligt galet ihop i mer än 30 år.
Vi två ska göra vårt bästa, för en av oss är inte med oss längre.
Adam Yauch...
...som ni också känner som MCA.
Han dog 2012 i cancer.
När han dog upphörde vi som band.
Det kändes hemskt att spela utan Yauch
eftersom bandet var hans idé.
Så fast han inte är med oss längre
tänker vi alltid på vad han skulle vilja att vi gör.
Men att försöka tänka sig vad han skulle göra är svårt
eftersom han var oförutsägbar.
Han var gränslös, och vi återkommer till det.
Beastie Boys är här.
Alltid i senaste modet.
Är de inte på röda mattan är de på modevisningarna i Paris.
Kolla på de vita dreadsen.
Beastie Boys är tillbaka efter sex års frånvaro.
Det är en lång tid.
Hur har ni haft det? Kul att se er.
-Hej! -Jag vet att det låter knäppt,
men vi blev tillfångatagna av en Storfot.
KAPITEL 1
Vi ska gå tillbaka.
Långt tillbaka i tiden.
MICHAEL DIAMOND, 15 ÅR
Jag var en udda kille, förlåt, mamma, från en udda familj.
Det var ensamt.
En dag hörde jag bandet The Clash.
Jag inte bara älskade deras musik,
utan när jag hörde den visste jag att det fanns fler knäppisar där ute.
Jag måste bara hitta dem.
Min första hittade jag i skolan.
Han hette John Berry.
En dag såg vi i The Village Voice
att ett favoritband, Bad Brains, skulle spela.
De skulle spela
på Botany Talkhouse.
Så vi gick dit
och där fanns bara 15 personer,
alla vuxna.
Det fanns bara en kille till i vår ålder.
Han verkade riktigt cool.
Han hade en lång trenchcoat från en andrahandsbutik
och militärstövlar.
Knapparna på rocken var hemmagjorda,
och han hette Adam Yauch.
ADAM YAUCH, 16 ÅR
Jag mötte alltså Yauch, Mike och Berry på en Misfits-konsert 1982.
ADAM HOROWITZ, 15
Det kanske var Circle Jerks,
men jag gillar Misfits mer, så jag säger det.
Jag och mina två kompisar hörde
att ett gäng hängde på damtoan,
så vi gick dit
och fann ett gäng supercoola punkare i vår ålder.
Jag kände igen en av dem; Jill Cunniff.
Vi hade gått i femman ihop.
Hon blev min inträdesbiljett.
Jag kände igen en till.
Kate Schellenbach.
Vi växte upp på samma gata.
Kate var riktigt cool.
Hon var också smartare än vi.
Hon gillade mer sofistikerad, europeisk musik...
Ursäkta att jag avbryter, men att säga att hon var smartare...
-Kate var smart, men... -Visst.
-Det betyder inget, okej. -Men det var hon.
-Det är ett faktum. -Ja.
Hon gillade coola band som Kraftwerk.
Hon bodde i ett loft på 14th Street med sin mamma.
Det var ett stort, öppet loft
med hennes trumset mitt i.
Min första punkarkompis var Dave Scilken, och han...
Det är han till vänster, och jag.
Jag och min bästa kompis i junior high school
spelade basket på skolan,
och såg en kille med spetsigt hår och trenchcoat
som bar på en synthesizer.
Vi måste bara prata med honom.
Han var yngre än vi.
Han gick i sexan och skolkade.
Tänk på det.
Han var bara elva år.
Vi hängde mest hemma hos John Berry
på 100th Street och Broadway.
Där spelade vi musik.
Under det tidiga 80-talet var alla vi kände med i ett band.
Yauch tjatade att vi skulle starta ett band.
Han hade redan namnet.
Beastie Boys.
Bandet var jag, Kate, Adam Yauch och John Berry.
Namnet betydde
Boys Entering Anarchistic States Towards Inner Excellence.
Enbart akronymen blir betydelselös
eftersom "boys" redan finns i namnet.
Så namnet är löjligt och överflödigt.
Och felaktigt, för trummisen var tjej, Kate.
Vår första spelning var hemma hos John Berry
på tredje våningen.
Yauch skulle fylla 17.
Han sa: "Vet ni vad,
jag ska ha fest, och vi ska spela."
När vi skulle spela blev jag utnämnd till sångare.
Jag var jätteblyg som barn.
Jag fattar inte att jag gick med på det.
Jag minns 10-12 ungar i ett rum
på 22 kvadratmeter
som hoppade upp och ner och på varandra.
Vi var kompisar som hade kul.
Jag var inte med i Beastie Boys än.
Jag blev medlem 1983.
John Berry slutade.
Jag hängde med Mike, Yauch och Kate jämt.
02:23:51:17Eftersom jag fanns där blev jag den nya gitarristen.
Vi spelade punkrock, men samtidigt inte.
Vi var lika mycket Monty Python som Black Flag.
Presentera dig.
Jag heter Michael, från Beastie Boys.
Jag heter Kate, är stenbock och har ludd i fickan.
Vi ska presentera en äldre, mognare medlem.
-Ditt namn? -Ad, men kalla mig Adam.
Jag hänger här på TV bara.
Jag heter Adam, som det står på bältet.
Visa hans bälte.
Hur gammal är du? 13, 14?
-Ungefär. -Ja. Tolv, elva...
Vi blev lite äldre.
Vi var inte 15 längre.
Vi var 16.
Vi gillade all möjlig sorts musik.
Vi lyssnade på soul, punk, rap och reggae.
Rap fanns knappt på den tiden, bara några singlar.
Men vi ville skärpa till vår stil,
och vi gillade en dum reklamfilm
för glass vid namn Carvel.
Hej, jag är en himmelsk Carvel från yttre rymden.
Mitt riktiga namn är Cookie Puss.
Någon fick den smarta idén
att spela in en superdum busringningslåt som hette
"Cookie Puss."
-Hej, Carvel. -Yo. Är Cookie Puss där?
Vem?
Cookie Puss Jag vill prata med Cookie Puss
Det finns ingen med det namnet här
Cookie O'Puss då Cookie Chick...
En Dave Parsons
hade en skivbutik som hette Rat Cage.
Vi skolkade från skolan och hängde där.
Dave hade startat ett litet skivbolag,
och han gav ut "Cookie Puss" som singel.
Då hände något vi inte väntade oss.
DJ:ar började spela den på klubbar,
och fler än våra 15 vänner hörde nu vår musik.
En dag besökte jag en kompis på hennes extrajobb,
och vi hörde att DJ Afrika Bambaataa
var på en talkshow i samma hus.
Vi blev taggade,
och sprang dit och smet in på sändningen.
Därefter hände det här:
Jag undrar... Det finns en låt jag gillar,
"Cookie Puss" med Beastie Boys, har du hört talas om den?
Ja, det har jag.
Jag har skivan. Den är bra.
Okej.
Varför gillar du den?
Den är kul. Jag hörde den på radion...
Skratchar de på den? Så här?
Ja, lite.
Den är skön.
Kapitel två:
"Vi lyssnar bara på rap."
En låt kom ut 1984
som skulle förändra oss för alltid,
"Sucker MC's" med Run-DMC.
För två år sen bad en kompis mig Att dra några MC-rim
Så jag drog det här rimmet
Det var utmärkt Och det gick så här
"Sucker MC's" hördes överallt i New York när den kom ut.
Man hörde den ur bilar,
från bandspelare, pizzaställen, överallt.
Run-DMC var det senaste,
och vi ville vara som de.
Vi studerade noggrant alla deras låtar.
Vi tittade på alla bilder, kollade upp deras sneakers,
deras kläder, allt.
Vi studerade och övade hela dagarna på våra favorit-raplåtar.
Vi trodde inte att vi kunde bli ett rapband,
men vi började skriva egna rim.
Här är ett exempel.
Det visar var vi var vid micken.
Vänta, vi är inte där än. Du hoppar fram. Gå tillbaka.
-Går jag fram för snabbt? -Gå tillbaka, Spike.
-Gör jag? Okej. -Okej. Paus.
Ser du, Spike?
-Vi är definitivt på fel ställe. -Telepromptern...
-Det var det jag trodde... -Okej.
-Nu. -Vänta.
Vi är tillbaka. Vi har faktiskt repeterat det.
Förlåt att jag sabbade telepromptern.
Va? Det märkte jag inte ens.
I alla fall.
En bra övergång: "I alla fall."
Vi skulle få spela på Studio 54.
Studio 54, ni vet, med typ Brooke Shields,
Baryshnikov, Halston, Donna Summer...
Skulle jag fylla i, eller?
-Ingen gjorde det. -I alla fall.
Spelningen på Studio 54 var en tävling, och vi förlorade.
Vi skulle alltså spela på Studio 54,
och ville spela vår låt "Cookie Puss".
Vi hade aldrig gjort den live, men tänkte...
...ha en DJ med oss på scenen.
En kompis kände en DJ som gick på NYU
som ville bli rap-producent och hade DJ-utrustning.
Han hade till och med en bubbelmaskin.
Vänta, hade Ad-Rock en bubbelmaskin?
Ja, Mike D. Det hade han.
Okej.
Så vi sökte upp honom,
och dörren öppnades av en långhårig heavy metal-kille
med läderhandskar med dragkedja. Det var läskigt.
Det kunde inte vara han.
Han öppnade dörren till sitt lilla studentrum.
Det fylldes av en högtalaranläggning,
skivspelare och trummaskiner...
...och ja, en bubbelmaskin.
Vad gjorde vi?
Vi anlitade honom direkt.
Det här är Rick Rubin.
Först verkade vi inte passa ihop med Rick Rubin.
Han var från Long Island och vi från New York City.
Rick gillade också saker som inte vi gillade,
som brottning och heavy metal.
Vi tyckte att det var dumt.
Rick verkade också äldre än vi...
Alltså...
Fotot stämmer inte tidsmässigt.
-Jag menar... -Med...
Ska vi kommentera kabellådan?
Ni ser den, va?
Det var den tidens high-tech.
Kabellåda och faxtelefon...
Varför kan det inte vara som förr med en ask cigg
och ett överfullt askfat vid sängen?
Eller hur?
Rick verkade äldre och mognare än vi,
och han hade pengar att betala med.
Men framför allt hade han självförtroende.
Allt han gillade ville man gilla.
Det smittade av sig.
Man kunde inte hänga med Rick
och inte gilla det han gillade.
Så vi började gilla brottning.
Lite.
-Men vi gillade definitivt heavy metal. -Ja.
-Definitivt. -Absolut.
Det tog bara en vecka att gå från att tänka
att killen med läderhandskarna var töntig
till att han var supercool.
Han blev en del av vårt heltidsgäng.
Han blev som en äldre, cool bror,
och hans studentrum blev vårt högkvarter.
Typ vårt nya Rat Cage.
Varje dag gick vi dit istället för till skolan.
Vi lyssnade på skivor och sedan gick vi på någon klubb,
och sedan till Cozy Soup 'n' Burger.
Vi pratade om musiken vi hade hört
och all musik vi skulle göra ihop en dag.
Efter Studio 54-spelningen hade vi en DJ,
och vi tänkte: "Fan, vi provar att rappa också."
Rick gick med i vårt band och blev DJ Double R, förstås.
I de första framträdandena med Rick var vi först ett punkband,
sedan gick vi ut efter halva showen och kom tillbaka som rappare.
-B-E-A -S-T-I-E
Vi är Beastie four Som chockrockar scenen
-Jag är mästaren Adam Yauch -Och Slop the Rock
-Med Mike D -Kate Schellenbach
Hip hop, kör på
Rocka med Tills du faller ner
Okej, jag tror...
Ni...
Ni fattar.
Rappare brukar väl ha rimmen på lappar?
Är inte det en grej?
Det var en sak att hänga med kompisarna
och rappa "Sucker MC's" hela dagarna,
men att stå på scenen med en publik och rappa våra egna rim
var en annan sak.
Vi insåg det inte, men med tiden,
ju mer vi hängde med Rick och började bli som han,
desto mindre hängde vi med Kate,
och hon hängde ännu mindre med oss.
Våra vänner undrade säkert
varför vi hängde med Rick hela tiden.
Ett band måste tjäna pengar.
Rick producerade sin första raplåt "It's Yours",
åt en rappare vid namn T La Rock.
Fram till dess spelades rapparnas musik av ett band.
Det skulle låta skönt och funkigt
så de blev spelade på radion.
"It's Yours" var bara en rappare och en trummaskin.
Den var rå och punkig.
En kväll sa Rick
att han skulle träffa en Russell Simmons.
Vi visste inte varför de träffades,
och roade oss med att spionera på dem i baren.
Denne Russell var inte bara Run-DMC:s manager,
utan också DJ Runs bror.
Han var inte bara någon
som någon kände som hade koppling till rap.
Russell var rap.
Han stod i centrum för rapen.
När Russell gått var vi jättepeppade.
Vi sprang fram till Rick och sa:
"Yo, Rick, berätta allt.
Vad sa Russell?
Säg allt ni sa."
Alltså, vi var jättespända.
Det är bra.
Vi lät så när vi var 16.
Rick sa att Russell var förvånad
att "It's Yours" var skriven av en okänd,
och framför allt att den var skriven av en vit.
Rick sa att de kom bra överens
och planerade att starta ett skivbolag, Def Jam.
Vänta lite.
Lägg undan mobilerna och lyssna nu.
Jam betyder skiva.
Def är förkortning för definitivt.
Definitivt den bästa skiva du kan köpa idag.
Superhäftigt Det är ett coolt jam
Mitt i det planerandet berättade Rick om oss:
"Jag känner tre vita rappare.
De går fortfarande i high school.
De är punkare, men de älskar hip-hop mer.
De lyssnar på rap hela tiden."
Russell Simmons såg genast möjligheten att sälja en vit rapgrupp.
Inom några dagar satt vi på hans kontor.
Vi trodde att han skulle ha ett stort kontor,
men det var bara två små rum.
Det som var coolt var
att i ett av dem stod Kurtis Blow, kungen av rap,
och tränade breakdance.
Han försökte snurra stående på huvudet.
Och inte bara det, jag vet inte om...
Känner ni till Full Force?
Killarna i Full Force var också där
och tittade på när han tränade breakdance.
Det var helt galet är vad vi försöker säga.
När det gällde självförtroende
var Russell ännu värre än Rick.
Fanns man i hans omloppsbana
kunde man inte annat än tro på att allt han sa skulle hända.
Ingen lyssnade på rap 1984.
Den hördes knappt på radion.
Men Russell övertygade alla, överallt.
"Run-DMC kommer att bli vår generations största artister.
Rick Rubin kommer att bli rapens Phil Spector.
Beastie Boys?
De är vita och de kommer att bli störst i världen."
Okej.
Vi saktar ner lite.
Vi hade precis börjat rappa.
Vi var mediokra som bäst.
Men Rick och Russell trodde på oss och det stärkte oss.
De ordnade så att vi fick spela in vår första raplåt.
Den hette "Rock Hard".
Vi var inte vårt bästa vid micken, okej,
men förstå att vi älskade rap och ville bli rappare...
Vi ville bli som Run-DMC.
"Vi är vita rappare, okej.
Det är inget fel på din TV."
Russell Simmons skrev det.
Han ville att vi skulle säga det för det var bra,
det var B-boy och punkigt och allt.
Han ville också att vi sa:
"Jag kan spela gitarr och trummor.
Vi är inte bara B-boys utan rockstjärnor."
Vi gjorde som han sa.
Han var ju den största inom rap.
Han hade ju Kurtis Blow på sitt kontor.
Tyckte han att det lät coolt och vågat,
visst, höj volymen i hörlurarna bara.
Mike D, Ad-Rock och MCA
Snart hörde jag er säga
De här killarna har driv
De ger järnet Och kör helvilt
Släpp loss...
Jag vill skylla den usla sången på Rick och Russell,
men det var vi allihop som sjöng.
Vi skrev själva resten av den låten.
Vi skulle bli en skojig rapversion av ett 80-talsmetalband,
fast med träningsoverall och sneakers.
Och vi var med på det.
-Absolut. -Eller hur?
Totalt.
Nu beslutade vi att sparka Kate
eftersom hon inte passade in i vår nya rap-identitet.
Hur dumt var det?
När Beastie Boys började var de flesta av våra vänner tjejer.
Coola tjejer.
Det känns verkligen pinsamt att vi gjorde dem besvikna.
Kate hade nog lämnat bandet själv ändå,
men det var riktigt dåligt av oss.
Fram till nu hade bandet varit mera på skoj,
något vi gjorde på kul.
Det viktigaste var att få varandra att skratta,
men nu hade Rick och Russell stora planer för oss.
Rick var som en cool, äldre bror
medan Russell var som en rolig farbror.
Vi hängde med dem hela tiden.
Vi gick på klubbar och drack drinkar.
Vi var som en full och galen familj.
Är man ung och full och Russell Simmons säger åt en
att man ska bli tidernas största rapband
så börjar man tro det.
Sedan hände galna saker.
Spike.
Förlåt. Här skulle en replik komma...
Det var ändå bara ett dåligt skämt.
Kommer det att ske eller inte?
Inte ikväll.
Det här är sista framträdandet. När blir det?
Vi laddade inte in det i maskinen.
Vi kanske får höra det innan kvällen är slut.
Jag fixar det.
Det skulle vara en röst som säger: "Helt galet",
och en animering som min vän Max Tannone gjort...
Visste ni att vi var förband åt Madonna på hennes allra första turné?
Det var vi. Och historien om hur vi öppnade för Madonna...
Helt galet.
Jag fixar det.
I alla fall.
En dag ringde Madonnas manager, Freddy DeMann, till Russell Simmons
och frågade om Run-DMC kunde vara förband åt Madonna
på hennes första turné.
Russell sa: "Ja, de tar 20 000 dollar per spelning."
Madonnas manager sa nej tack.
Han ringde upp Russell ett par timmar senare och sa:
"Russell, vill Fat Boys vara förband åt Madonna?"
Han svarade: "Synd, Fat Boys har spelning då."
Russell var inte manager åt Fat Boys.
"Men,
Beastie Boys gör det för 500 dollar."
Och plötsligt
var vi i Seattle, Washington på Four Seasons Hotel
och förberedde oss.
Minns du det?
Vi hade en briljant plan för turnén.
Vad skulle vi göra för att få folk att komma ihåg oss?
Det skulle inte bli vår mikrofonteknik.
Vi tänkte vara så otrevliga och hemska som möjligt på scenen.
Yo! Bäst att ni ser upp, Detroit, Philly, Cincy och LA.
Vi är på väg till er!
Hade vi bara gått upp
och spelat de enda två låtar vi kunde
och sagt att det var allt vi hade, och:
"Tack, allihop, god kväll."
Vilka skulle då minnas oss?
Vi ville bli ihågkomna.
Ordentligt ihågkomna.
Vi är riktiga rockstjärnor.
Alla hade kommit för att se Madonna,
och brydde sig inte ett skit om oss.
Här kom Ricks brottningsgrej in.
Han ville att vi var brottartyper
som skrek mot kameran i ringen så här.
Enda anledningen till att vi inte har gjort en video än är
att då måste de ändra MTV till Beastie TV,
för det skulle bli det enda de visar.
"Beastie Boys, ett av vår tids bästa band."
Jag ger er råd nu.
Ni förstår nog inte.
Intervjun är nog slut.
-Tack så mycket. -Ja.
Och så...
Varje kväll under Madonnas turné
gick jag fram till scenkanten och sa:
Jag är kungen Ad-Rock.
Jag är kungen av Kings Theatre,
och vi är Beastie Boys,
och vi är här ikväll för att krossa all konkurrens.
När vi har lämnat scenen kan ni bränna ner stället.
För ni är bara småskitar.
Det här var publiken han svor åt.
Det var en sorts hat-kärlek.
Vi hatade dem, de hatade oss, som i kärlek...
När vi kom hem från turnén
sa vi till alla:
"Yo. Vi har turnerat med Madonna."
Det var det häftigaste som hade kunnat hända.
Vi var tillbaka och alla visste det.
Vi var ett rapband.
Va?
-High five? -Ja.
Det kommer tillbaka, Adam.
En kväll ordnade Russell en spelning på klubben Encore
som förband åt Kurtis Blow, King of Rap.
Vi såg på varandra och tänkte:
"Vi ska spela med Kurtis Blow. Häftigt."
-Och... -Så sa vi.
-Bara så ni vet. -Ja.
På Encore var publiken helt svart.
Vi var de enda vita.
Vi beslutade att det var en bra idé
att åka dit i en limo klädda så här.
Vad är så lustigt?
Ja, vi har do-rags på huvudet.
Så...
När vi kom upp på scenen på Encore för att spela "Rock Hard"
tändes alla lampor i lokalen.
Fluorescerande, som i en mataffär.
Publiken började skrika åt oss.
"Yo, Menudos. Hej."
"Menudo, jag älskar er."
De kallade oss "Menudo".
Det var nog "Menudos", i plural.
Ja.
Så vi släppte våra stenansikten...
Kapitel tre:
"Låten som förändrade allt."
KAPITEL 3 LÅTEN SOM FÖRÄNDRADE ALLT
Vi började skriva låtar på ett nytt sätt.
Inte bara med gitarr, vers och refräng,
utan att strula runt blev vår kreativa process.
Det lät ungefär så här:
Mikey.
Vi kunde gå omkring på stan.
Så här...
Hej.
Så här gick vi.
-Hur är läget? -Bra, och du?
Vi har repeterat.
Så vi gick omkring,
och började säga textbitar från skivor
och annat som vi tyckte var kul.
En sa något från en låt vi gillade...
Stopp.
Den andra sa: "Det borde bli en låt.
Han säger 'Stopp', och Slick Rick säger..."
Kör!
Nästa skulle säga: "Så här..."
Du, Leroy!
Det blev låten.
Alltså...
Sedan gick vi in i studion med den enkla, dumma idén
och gjorde en låt av det.
Yo, Leroy!
Stopp.
Kör!
Adam var med och slog frenetiskt
på sin DX-trummaskin.
När han blev exalterad slet han av sig hörlurarna
och kastade dem åt sidan och sa:
"Hörni. Lyssna på det här."
Nej. Det var du, Mike.
Jag lät så här:
I alla fall, han...
Jag berömmer dig, Adam.
Han kom på en snabb, go-go-swing-takt.
När Yauch och jag hörde den sa vi: "Fan."
Men sedan la han till en 808-takt
som förändrade allt.
Stopp.
Kör!
Vi tre lämnades åt oss själva
och vi skapade musik och älskade det.
Istället för att försöka agera och låta som andra
som vi gjorde på "Rock Hard",
var vi nu bara oss själva,
eller åtminstone en fantasiversion av oss själva.
Rick kom förbi studion och vi spelade den.
Han flippade ut och sa:
"Hörni, ändra inget,
Den är jättebra. Jag ska spela den för Russell.
Vi måste ge ut den."
Vi blev överraskade och glada.
Rick mixade den så den lät större och mer professionell.
Han ökade på bastrumman.
-Så där. -Ja.
Den fick bilrutor att darra längs hela östkusten.
Den sprängde också många högtalaranläggningar.
Vi började sätta ihop olika element som vi gillade
som takter, samples och skratchljud till låtar.
I en ny stil.
Men det viktigaste var att vi fann vår egen röst.
Jag chillar som fan När jag ändå är igång
När jag fyller mina fickor Med en dollarbunt
Dricker öl och hänger Ut genom fönstret
När jag har fått ligga är jag helnöjd
Jag kom precis hem Är ute på borgen
Vad är klockan? Dags att dricka öl
Russell och Rick gav ut "Hold It Now, Hit It" på Def Jam.
Den började spelas på radio och på klubbar,
vilket var stort för oss.
Vår låt spelades tillsammans med LL Cool J:s "Rock the Bells",
och Run-DMC:s "Peter Piper" som vi älskade.
Vi hade en spelning i Philadelphia,
och vi gick upp på scenen och spelade den.
Vi körde "Hold It, Now" och hela stället gungade,
hela klubben.
Det var en fantastisk wow-känsla.
Jag var 19 år.
Jag hade pengar.
Rappare visste vem jag var.
Vi kom in på klubbar gratis.
Vi fick drinkbiljetter. Vi snackade med tjejer.
-Vi blev fulla. -"Ad-Rock."
Vi festade runt och skrev texter på servetter.
Vi fick varandra att skratta.
Sedan gick vi till studion och gjorde låtar av alltihop.
Nästa kväll, nästa låt.
Fyra, tre och två och ett Läget!
-När jag tar micken sticker skitarna -Sant!
Rocka med Ad-Rock och Mike D Häng med
Jag har mer känsla Än Picasso har färg
Jag har tuffa rim Och rim med stil
Inte undra på att du suger min kuk
B-E-A-S-T-I-E...
Vi spelade in och gjorde låtar hela tiden,
och Russell gav ut dem som singlar.
-Vi gav ut "Paul Revere". -En jättehit.
Vi gav ut "New Style".
Också en jättehit!
En dag kom Russell till studion och sa:
"Ni är tidernas bästa rapband.
Ni måste spela in ett album."
Medan vi gjorde det bodde Adam och jag
fortfarande i små skitlägenheter
som man gör när man är 19.
Men Yauch flyttade till en ny lägenhet i Brooklyn Heights.
Han fick bo där gratis
som vaktmästare.
-Det är sant. -Ja.
Så om värmeelementet gick sönder kom Yauch och fixade det.
Han hade inga kvalifikationer för jobbet,
men han klarade det på instinkt.
Sent en kväll hälsade jag och Mike på honom
och han hade en bandspelare i köket.
Det var ingen kassettbandspelare,
utan en kvart tums rullbandspelare
som jag inte ens visste att han hade.
Jag stod där och studerade den
och försökte lista ut hur den fungerade.
Bandet kom från ena rullen,
men istället för att gå direkt till nästa som det brukar,
kom det ut på ett annat ställe och gick runt till ett mikrofonställ,
och sedan ännu ett mikrofonställ,
och runt en stol,
och tillbaka till andra rullen.
Adam och jag såg på den och sa:
"Är det ett trolleritrick?"
Yauch tryckte på play...
...och intro-trumbeatet
i Led Zeppelins "When the Levee Breaks" började spela.
Men istället för hela låten spelades introt upp om och om igen.
Jag hade sett DJ:ar göra så med två skivor och skivspelare,
men aldrig med rullband.
Ljudet och det visuella var magiskt.
Yauch hade hört
att Jimi Hendrix och Sly Stone hade gjort så och ville prova.
Var hade han hört det?
På den tiden fanns varken YouTube eller Google.
Vi tog Yauchs skapelse till studion
och gjorde låten "Rhymin & Stealin".
Ali Baba och de 40 rövarna
Ligga, hångla Hänga runt och rimma...
Medan vi skrev och spelade in det som skulle bli Licensed to Ill,
producerade Rick Rubin också Run-DMC:s nya album Raising Hell.
Deras version av Aerosmiths låt "Walk This Way"
var en jättehit på radio och MTV,
och Run-DMC spelades över hela världen.
De åkte på turné sommaren 1986.
Russell ordnade så att vi fick vara förband åt dem.
Vår roll på Raising Hell-turnén
blev att få folk att komma till showerna.
Vi ställde till ett jävla liv på scenen,
och såg till att peppa upp publiken.
Publiken blev större och större, och när vi kom till Miami
uppgraderades vi från basketbollhall till baseball-stadium.
Joe Perry och Steven Tyler i Aerosmith flög dit från Miami
bara för att göra den låten med dem.
Det skulle bli stort.
Så nu skulle Aerosmith gå upp på scen med Run-DMC
och spela världens bästa låt.
Publiken blev helvild.
Men det fanns en till på scenen.
Yauch.
Han råkade ha en bas med sig.
Jam Master Jay från Run-DMC tyckte att han
kunde spela bas med dem och Aerosmith på den låten,
på baseball-stadiumet i Miami.
Yauch levererade majestätiskt.
Killarna i Aerosmith såg förvirrade ut.
"Vem är den skitiga, fulla killen?
Varför spelar han bas med oss?"
Genom hela låten
försökte Yauch spela rygg mot rygg
med Joe Perry som inte alls var med på det.
Det blev som...
Det slutade med att Yauch jagade honom över hela scenen baklänges.
Vi stod på sidan av scenen
och tittade och skrek av skratt och bara älskade det.
Inte bara var det skitkul att turnera
och hänga med Run-DMC,
utan vi lärde oss också mycket av att se dem kväll efter kväll.
Det var som att gå i rap-skola.
Ja, för fan, vi håller igång Fortsätt bara, rocka stället
Och...
Har inget att bevisa
Hör upp Vi vill bara köra hårt
Dricka sprit och öl Och whisky och drinkar
Mellan skivtallrikarna Rocka på...
Mitt namn är Run Jag tänder gängen
Lyssna på rimmen Jag kör en ny stil
Jag är DMC och han är med mig
Så ta micken...
När vi kom hem igen
hade Rick mixat och avslutat vårt album
utan att vi visste om det.
Yauch skötte alltid det tekniska när vi spelade in,
så han måste ha blivit sur.
Men det Rick gjorde var otroligt.
Han tog våra knäppa raplåtar
och fick dem att låta stora och polerade, redo för radion.
De var mer sånger än skoj.
Brass Monkey Funky Monkey
Brass Monkey junkie Funky Monkey
Brass Monkey
Kapitel fyra:
Vi nämnde tidigare en låt som vi trodde hade förändrat allt.
Det hade den också,
men det här är låten som verkligen förändrade allt.
Vi var nästan klara med albumet Licensed to Ill,
då Russell sa att det inte var långt nog,
att vi behövde en låt till.
Yauch och hans kompis Tom Cushman hade ett band som hette Brooklyn.
De hade en låt som hette "Fight For Your Right (To Party)".
Yauch sa:
"Vi kan låta Beastie Boys sjunga den."
De hade skrivit den som ett skämt,
en sorts fejk-låt som drev med festande studenter.
Vi hade aldrig träffat sådana.
Men vi tänkte att det vore kul att driva med.
Så vi tog lite här
och lite där,
och lite här
och en halv kopp sådant här,
och blandade ihop det.
Resultatet blev...
Slåss för din rätt
Att festa
Nu började saker hända snabbt.
Först kom skivan ut,
sedan kom videon.
Den spelades överallt.
Jag satt hemma och åt flingor,
och såg den spelas minst fem gånger i timmen på MTV.
Alla såg på MTV på den tiden,
och vi var med dygnet runt.
Vår hemmagjorda video från vår kompis lägenhet spelades nu
tillsammans med Michael Jackson, Prince och Tina Turner.
Det var galet.
Så vi gick från att vara kända i...
-Helt galet. -Kom igen.
Vi gick från att vara kända i våra kvarter
till hela underground-hiphopvärlden,
till att bli igenkända på gatan efter att Licensed to Ill kom ut.
Vart jag än gick började folk ropa...
"Yo, Mike D."
"Hur är läget, kompis?"
Det var samma sak för mig och Yauch. Om vi var ute och gick
kunde någon känna igen oss och säga:
"Yo, Mike D."
Det är sant.
Vi började bli stöddiga.
Två månader senare
skickade Russell ut oss på vår första stora USA-turné.
Vad skulle vi göra?
Vi tog med Dave Scilken, Zay, DJ Hurricane
och alla våra vänner.
Vår skiva sålde väldigt bra.
Det var då det började kännas riktigt annorlunda.
Att vara känd i sin hemstad är en sak,
men att vara känd i Missoula, Montana
är något annat.
Före turnén
ordnade Russell Simmons ett möte med en knäpp typ
för att prata om vad vi ville uppnå på scenen.
För att driva med honom sa vi: "Du vet,
vi vill ha en jättestor sexpack Budweiser som DJ-bord."
-Okej. -"Vi vill ha en go-go-dansarbur."
-Visst. -"Vi vill ha en stor låda
som det kommer en jättekuk ut ur i slutet av showen."
-"Det fixar vi. Inga problem." -Va?
Och plötsligt
var vi i Montana för första spelningen och allt fanns där.
Mike D, rocka loss.
Vi gav järnet. Vi var supertaggade.
Vi hade ingen aning om vilka som skulle komma och se oss.
Vi trodde definitivt inte att studenter
som vi drev med skulle komma,
men det visade sig att de älskade "Fight For Your Right (To Party)".
Och vet ni vad? Vi gillade att vara älskade.
Så skit i det. Ge mig sprit, vi super oss fulla.
Allt som Russell hade sagt hände nu.
Han dök upp då och då under turnén och påminde oss. Han sa:
"Vad var det jag sa,
Ni blir större än Cap'n Crunch."
Showerna blev större och större.
Tusen personer en kväll, tvåtusen nästa.
-Chicago, Atlanta... -Miami.
Miami.
-Munich. -Ja.
Houston.
Hotell, efterfester, efter-efterfester...
Vi hade så kul man bara kan ha och gav allt.
Licensed to Ill blev
det snabbast säljande debutalbumet i skivbolagets historia.
-Det är... -Beastie Boys.
Just precis.
Foten på pedalen Aldrig falsk metal
Motorn på högvarv Tills den kokar...
1987 tar Beastie Boys över hela USA!
Shower överallt Runt hela landet
Beastie Boys, alltid på semester...
Hur träffades ni? Gick ni på Juilliard?
Jag fejkar inte Jag tar dina pengar
Åker från kust till kust Ser tjejerna dansa loss
Medan du är på jobbet Nio till fem
Beastie Boys är på Garden Och ger järnet live
Men något skumt hände.
Från att driva med festande studenter blev vi själva sådana.
Vi slår huvudena ihop!
Hur är läget, MTV?
-Vi är Beastie Boys! -Ja!
Låtar som vi hade skrivit på skoj blev som nya.
Vi hade till exempel ett låt på vår första skiva
som skulle vara ett ironiskt skämt,
men som inte var så roligt.
Jag ska säga texten till den.
"Tjejer, för att diska."
"Tjejer, för att städa mitt rum."
"Tjejer, för att tvätta mina kläder."
"Och glöm inte toan. Tjejer."
Vi förstod inte vad som var skämt och inte på den tiden.
Det blev allt suddigare.
Kanterna suddades ut för oss.
På paus från turnén ringde jag inte ens mina vänner
för jag visste inte vad jag skulle säga längre.
Jag kände inte igen mig själv.
Jag minns att jag träffade Kate Schellenbach i en hörnbutik,
och jag hejade inte.
Hon kanske inte såg mig. Jag vet inte.
Men om hon såg mig
så hade hon sett en helt annan version av mig.
Jag stod längst bak vid dryckeskylen
och hon betalade där framme
och pratade och skrattade med sin kompis.
Jag sa nog inte hej för att jag var förlägen
över hur mycket jag hade förändrats.
På tal om förvandling,
så vill jag också be min bror Matthew om förlåtelse
för att jag kallade honom "money"
när vi bara skulle ha ett vanligt samtal.
Jag sa: "Yo, money. Jag vet inte, money."
Han sa: "Vad fan? Jag pratar."
I alla fall.
Matthew, förlåt. Det var uselt av mig.
Det tar oss till kapitel fem: "Kukar i en låda."
KAPITEL 5 KUKAR I EN LÅDA
Vårt album sålde otroligt bra och showerna blev allt galnare.
Det blev mycket sprit och svärande.
I Södern försökte de förbjuda oss för oanständighet.
Vi fick smyga från scenen och in i en skåpbil
och köra över delstatsgränsen för att inte bli anhållna.
Brittiska pressen var där
och skrev en massa historier om oss.
Så när vi kom på turné till England
hade de hittat på en rad historier
som stod på tidningarnas förstasidor.
POPIDOLER HÅNSKRATTAR ÅT DÖENDE BARN
Vi förväntades vara galningar.
Det där hade vi faktiskt aldrig gjort.
VI HATAR ENGLAND JA, DET ÄR BEASTIE BOYS
Men allvarligt, jag gillar det. De skrev: "Horrible Horovitz."
-Jag gillar det, men... -Ja.
Synd att vi inte behöll det.
-"Horrible Horovitz?" -Ja, det är ett bra namn.
De hade ett möte i parlamentet
för att besluta om vi skulle få komma in i landet.
STICK HÄRIFRÅN BEASTIES
Allvarligt.
I varje stad vi kom till sa publiken ungefär:
"Ni, era jävlar, är ingenting
jämfört med oss här."
Så på sista spelningen i Liverpool
gick publiken bärsärk.
BEASTIES I UPPLOPP
Mitt i första låten i Liverpool
började publiken ropa fotbollsramsor och kasta saker på oss.
Det blev en hagelskur av ölburkar...
Jisses, Mike. Lägg av.
En hel storm av ölburkar och flaskor.
Så vi avbröt mitt i och körde tillbaka till London.
BEASTIE BOYS FLYR SPRITFLASKORNA FLYGER
Nu tror ni väl att vi tog en paus?
För att lugna ner allt lite.
Det gjorde vi inte.
Vi åkte direkt på turné till Japan.
Efter Japanturnén
kom vi tillbaka till USA och turnerade i hela landet igen.
Utan avbrott.
Det tog aldrig slut.
Russell sa: "Ni ska tillbaka ut och turnera.
Ni ska tjäna en massa pengar och bli lyckliga rockstjärnor."
"Okej, Russell. Vad du än säger."
Han var ju vår manager.
Sa han att vi skulle turnera så gjorde vi det.
Vi ifrågasatte det inte.
Vi tyckte att vi var tvungna göra det.
Men vi var inte mogna nog att våga säga
att vi började ledsna på våra låtar.
Det är ingen bra känsla.
Yauch var den första att visa tecken på leda.
Visst, vi hade kul som vänner,
men showen var inte lika kul längre.
En show.
En jävla gimmick.
Vi var leda allihop.
Vi saknade våra familjer.
Vi saknade att vara hemma.
Vi saknade att bara kunna gå till en deli.
Vi saknade de vi en gång var.
Allt dumt vi sa på scenen, och go-go-buren
och all jävla öl och kuken i lådan...
Hela grejen började bli pinsam.
Vi började bli utbrända.
Plötsligt gick Beastie Boys
från att vara lustigkurrar...
...till att vara fyllskallarna man vill få ut ur lägenheten.
Som Bill Murray i filmen Groundhog Day.
Han lever om samma dag om och om igen.
Men i vår film var det kuken
upp i luften i slutet av varje show.
Problemet var att vi hade byggt lådan och vi själva var kukarna.
Nu gällde det att ta oss igenom showen så fort vi kunde
så att kukarna kom tillbaka in i lådan och vi kunde lämna scenen.
NYHETER
Vad hände med Beastie Boys?
1986 släppte de Licensed to Ill,
ett av tidernas mest framgångsrika debutalbum,
men de har inte spelat in någon uppföljare och de har separerat
sedan turnén med Run-DMC tog slut förra hösten.
Idag spelar Mike D och MCA i olika band i New York,
och Ad-Rock har gjort filmdebut i Los Angeles.
Du har precis börjat på Sherman, va?
Ja, jag flyttade hit i somras.
Till ett häftigt hus.
Vill du hjälpa mig att tvätta bilen?
Nu?
Okej.
Så...
Jag filmade den direkt efter Licensed to Ill-turnén.
Den heter Lost Angels och är skitdålig.
Se den inte, okej?
Se den inte.
Gör inte det.
I alla fall...
De sista 12 månadernas turnerande
kändes som om en tornado hade slitit mig hemifrån New York
och snurrat mig spyfärdig runt världen och släppt ner mig på huvudet i Hollywood.
Det var då jag fick rollen i filmen.
Jag var 22 år och hade ingen aning om någonting.
Jag hade inte pratat med Adam eller Mike på ett par månader.
Vi hade inte bråkat eller något,
men vi ville bara inte hänga längre.
Vi behövde väl bara en paus och vara för oss själva ett tag.
Yauch var i New York och höll på med sitt andra band, Brooklyn.
Jag var i LA och gjorde film.
Mike...
Mike, vad gjorde du?
Jag experimenterade med droger.
Just det.
Jag höll mig undan från allt.
Min mamma hade dött precis innan Licensed to Ill kom ut.
Möjligheten att kunna fly och bli en annan person
kunde inte ha kommit lämpligare.
Så efter turnén fortsatte jag att undvika mina känslor.
En dag efter att jag filmat kom jag tillbaka till hotellet
och någon i receptionen sa
att jag hade fått ett paket.
Det var ett stort paket från Yauch.
Inuti fanns ännu ett paket,
och sedan ett till, och ett till och ett till.
Till slut låg där en plastpåse med malet kaffe i,
och inuti den låg ett kassettband.
Det var demokassetterna för hans band Brooklyn.
Det var konstigt att gå från att prata varje dag i åratal
till att inte prata på ett par månader,
så det var coolt att han skickade sin musik.
Han gjorde det för att hålla kontakten som vänner.
Det fick mig att lugna ner mig ett tag.
"Det är kanske vad han gör just nu.
Han kanske är färdig med Beastie Boys och vi är inget band längre."
Vi var inget band längre eftersom Yauch hade slutat.
Han sa inget förrän ett par år senare.
Han var less på att vara fyllot på festen.
Yauch sa att Russell inte lyssnade på honom
och försökte säga att allt var bra
och att han skulle turnera igen
och spruta vatten ur ölburkar
och en massa andra clowngrejer.
Det räckte för Yauch.
Ha sa till Russell att han slutade.
Medan allt det här höll på fick vi inte längre betalt.
Vi tjänade pengar på showerna,
de stora som på Madison Square Garden,
men vi fick ingenting för multiplatinasäljaren Licensed to Ill.
Skivan som ett kompisgäng gjort ihop
och haft så kul när vi gjorde.
Vi skrattade i timtal
på caféer, klubbar, i lägenheter, studentrum, taxibilar och på fester.
Plötsligt, av någon anledning,
beslutade skivbolaget att inte betala oss.
Rick och Russell. Våra vänner. Def Jam.
Vi hade varit med dem ända sedan första början.
Vi såg Def Jams framgång som vår och vice versa,
för vi var vänner.
Russell sa att vi hade brutit kontraktet
eftersom vi inte hade börjat spela in en ny skiva för Def Jam än.
Russell ville se en "Fight For Your Right (To Party)" del 2.
När Russell signerade oss
trodde vi att han trodde på oss på ett större sätt.
Nu förstod vi att han bara behövde tre vita rappare till MTV.
Vi kunde ha varit vilka som helst.
I alla fall, tillbaka till mig i Los Angeles.
Jag var där och jobbade med filmen...
Spike, berätta.
Får vi se klippet där Adam kör ner i poolen?
-Nej... -Får vi se det igen?
Spela upp det några gånger.
Bara några gånger.
Jag har aldrig kört ner en bil i en pool.
-Tydligen. -Okej.
Men jag tror att om jag skulle göra det,
och känner bilen hamna i poolen,
så skulle min reaktion inte bli precis orgiastisk.
Jag vet inte vad ni tycker, men jag tycker att det är hett.
Jag vet inte vad jag ska säga.
I alla fall, jag var i Hollywood.
Okej.
Jag var på en stor Hollywoodfest
och hängde vid poolen som man gör.
Plötsligt hörde jag häftig musik någonstans ifrån.
Jag försökte lista ut varifrån den kom
och gick runt på festen och letade.
-Champagne, sir? -Tack, Mike D.
Så här går jag på Hollywoodfester.
Donnie Wahlberg? Hej, hur är det?
Har du druckit ur?
Jag följde och försökte hitta musiken
och hamnade vid en kassettbandspelare.
Där satt Matt Dike
och killarna i Dust Brothers.
De sa att det var deras musik.
Den var så bra att jag ringde Adam och Mike nästa dag och sa:
"Kom till Los Angeles och träffa de här killarna."
Och de kom.
Jag visste inte hur det skulle bli,
för vi hade inte setts på några månader,
men när de kom kändes det bara rätt.
Vi hängde och lyssnade på den här musiken.
Det som var och en höll på med gick bra,
Yauchs band Brooklyn, jag i filmen, Mike som var sig själv,
men det här påminde mig om
att Beastie Boys var vad vi borde göra.
Så kände i alla fall jag,
och vi fattade ett genomtänkt beslut att fortsätta
utan någon manager, producent eller skivbolag som bestämde åt oss.
Det skulle bara vara vi tre.
Så...
Få gånger i livet inser man att man är i ett nytt kapitel.
Kapitel sex: "Ett nytt kapitel."
KAPITEL 6 ETT NYTT KAPITEL
Dust Brothers musik var helt otrolig,
och den inspirerade oss till att göra en ny skiva.
Men för att kunna fortsätta som band
måste vi hitta ett nytt skivbolag.
Ett av dem var Capitol Records.
så vi gick till självaste VD:n och han sa:
"Erkänn att det inte var ni som gjorde Licensed to Ill.
Det var Rick och Russell som gjorde det mesta.
Ni är deras skapelse."
Men samtidigt ville de satsa på oss,
fast det var riskabelt, för vi kunde kanske ge dem
en "Fight For Your Right (To Party)" del två.
Vi skämdes över den låten,
men inte så mycket att vi inte ville få ett skivkontrakt.
Så vi fick skivkontraktet och nu behövde vi en manager.
Vi valde en manager av en inte så smart orsak.
Vi valde honom för att han hade haft Kenny Rogers och Lionel Richie.
Vi tyckte att det verkade kul.
Dumma skämt är inte alltid
bäst till att avgöra ens finansiella framtid.
Okej?
Vi fick en storartad idé.
Om vi bor i ett hus tillsammans
kommer vi att få mycket gjort.
Så vi tog pengarna från vårt nya skivkontrakt
och hyrde ett skitdyrt hus i Hollywood Hills.
Men det var inte vilket hus som helst.
Det var som ett museum över 1970-talet.
Det var som Hart to Hart med The Love Boat och
Regal Beagle från Three's Company.
Hart to Hart låter bra.
Bra.
Huset ägdes av Alex och Madilyn Grasshoff.
-Precis. -En detalj.
I huset fanns en stängd garderob.
Är man i tjugoårsåldern
och är nyfiken och hög, och det finns en stängd garderob,
vad gör man?
Man slår in dörren, eller hur?
Man vill veta vad som finns i den.
Där fanns alla Madilyn Grasshoffs
häftiga kläder från 70-talet.
Jag menar...
Ja.
Där fanns lappmönstrade mockakappor.
Och sammetsoveraller.
Allt var praktfullt och vackert.
Pälshattar, speciella västar.
Skulle ni hellre gå och äta frukost
i Oscar Madison-kläder?
Eller skulle ni gå så här?
Här bodde vi alltså.
Mike, du ser underbar ut.
Tack, Adam.
Att ha en pool utan en bro över den är fel.
Mitt rum var inte i huset.
Det var ett sidorum här borta,
och det fanns ett litet fönster i poolen
som vette rakt in i mitt rum.
Varannan dag, klockan sex på morgonen,
hörde jag ett högt ljud
och jag vaknade och såg det här.
Det var Yauch som sa: "Vi går och äter frukost."
Vår dagliga rutin blev att vakna i det knäppa huset
och gå och äta frukost,
och sedan gå till Matt Dike och Dust Brothers i studion.
Matt Dike var DJ,
och han hade tusentals skivor hemma.
Han var väldigt cool.
Vi ville veta allt han visste.
Dust Brothers var datavetenskap- studenter på Claremont College.
EZ Mike var DJ.
John var datornörd.
Vi hade aldrig sett en dator i en inspelningsstudio förut.
Vi började sampla som galningar.
Det här är stället
SKAKA DIN ÄNDA REGISSERAD AV NATHANAEL H
Dust Brothers öppnade upp en helt ny kreativ värld för oss.
Vi la på lager på lager på lager
och gjorde varje låt innehållsrik med texten och samples och skämt.
Vi tog två-tre grejer
och blandade fram och tillbaka tills låten blev som ett collage.
Vi tyckte att vi hade nått en ny nivå.
Som en hallick lever jag fett Åker yacht och käkar räkor
Inget fel på mitt ben Bara B-boy som haltar
Åkte fast på Mardi Gras För att jag blev full
MCA har skägg Som en getabock
Det är disco nu för da'n
MCA, jag är indragen
Alltså...
En kväll i vårt hus
spelade Yauch våra mixar jättehögt
och vi tittade ut över ett blinkande LA nedanför,
höga på gräs.
Yauch vände sig till mig och sa: "Det här är häftigt."
Jag svarade: "Ja, det är speciellt."
Det var det verkligen.
Yauch hade blivit extra kreativ,
och utan Rick och Russell gjorde vi nu allt själva.
Ett band har mycket mer att göra än att bara skriva låtar och ge ut dem.
Det ska fotograferas och allt möjligt.
Efter att Licensed to Ill kom ut
var det sista vi ville göra en knäpp fotosession
med en främling som vi inte kände.
Yauch fick idén att vi skulle ta fotona själva.
Vi skaffade en fjärrutlösare till kameran
och tog våra...
Det här, va?
Jag älskar den bilden på dig, Mike.
Tack.
Sedan måste vi göra ett omslag. Yauch sa:
"Enkelt. Vi använder en 360-kamera
så har vi skivomslaget."
Vi var tillsammans varje dag, hela tiden.
Yauch visste allt och vi sa alltid:
"Ja. Coolt."
"Hur fan visste han det? Underligt."
När man ger ut en skiva
brukar man få sin egen chef på skivbolaget.
Men vi var förstås rätt paranoida då.
Vi litade inte på någon, så Yauch sa:
"Nej, vi tar min farbror.
den legendariske, schweiziske regissören Nathaniel Hörnblowér.
Han kan komma och hjälpa oss
och regissera våra videor."
UR LOOKING DOWN THE BARREL OF A GUN
REGISSERAD AV NATHANIEL HÖRNBLOWÉR
Yauch var ödmjuk. Han gav sin farbror äran
för mycket av experimenterandet och regisserandet.
Men Yauch var den som låg bakom allt.
I "Looking Down The Barrel Of Gun"-videon
är det vi i Madilyn Grasshoffs kläder.
En dag tog vi på oss hennes kläder
och körde omkring och filmade oss själva.
Tack så jättemycket, Madilyn.
SHADRACH REGISSERAD AV NATHANIEL HÖRNBLOWÉR
Ge det till de fattiga Och jag är alltid tacksam
För de har fler historier Än JD har Salinger
-Jag har titeln -Och du är utmanaren
Hörnblowér var med oss mycket,
vilket var coolt eftersom han var Yauchs farbror.
Men han var ett fyllo. Det var bara så.
Han gillade sin vinlägel.
Vi gjorde vår grej,
och en knäpp schweizare låg på vår soffa.
Så här var det att ha honom där.
Det här är främmande för mig,
för jag brukar inte vara på den här sidan kameran.
Jag föredrar att vara bakom den.
Du är helt klart klädd för rollen.
Det här är en traditionell dräkt från mitt hemland.
Ni kan skratta åt den,
men jag kan också skratta åt er som går runt i kostym.
Det kanske ser löjligt ut för mig, okej?
Jag kanske skrattar åt er nu.
På något sätt, mellan jointarna, frukostarna och festerna
så avslutade vi låtarna och omslaget och lämnade in det.
Så här.
Vi var jättespända.
Vi hade avslutat en skiva som vi var stolta över.
Folk skulle köpa den och lyssna på den
och förstå att vi var mer än bara
"Fight For Your Right (To Party)".
Man kan tro att vi hade blivit ödmjuka efter avslutet med Def Jam.
-Men nej. -Inte alls.
Vi var på topp.
Yo, Beastie Boys är här igen! MTV Raps.
Ja!
Tjejen, det är sant
Mike D är kär i dig
Innan skivans släpptes
gjorde vi en rad intervjuer.
Vi var redo att spela på Madison Square Garden
och spränga stället,
och Capitol Records stöttade oss.
De var mer taggade än vi.
Beastie Boys är inte...
PAUL'S BOUTIQUE RELEASEFEST
...någon annans skapelse.
Den enastående framgången med Licensed to Ill
var inte bara tur.
Enligt respekterade rappare,
från Eazy-E till MC Hammer och Public Enemy,
är de här killarna på riktigt.
Musiken är cool och tidsenlig.
De har vad som krävs.
Nog om det.
Nu hissar vi flaggan.
Se upp, Batman.
Beastie Boys kommer att höras överallt i sommar.
Den 25 juli 1989...
Hela världen väntade...
Vår nya skiva, Paul's Boutique, kom ut, och...
...ingenting hände.
Tystnad.
Kapitel sju: "Tystnad."
Ingen radiokanal spelade låtarna. MTV visade inte videorna.
Inga konserter. Ingen brydde sig.
Allt gick vidare bara.
Det kändes som att vi var en frisyr som man fått i sjuan
som man tyckte var cool men som nu bara kändes pinsam,
och man ville bara låtsas att det inte hade hänt.
Jag minns att jag blev överraskad
att Paul's Boutique inte sålde mer när den kom ut,
för jag tyckte att vi hade jobbat hårt på den,
att den var så mycket bättre än Licensed to Ill.
Så när vi jobbade på Paul's Boutique tänkte jag:
"Wow, det här låter så mycket bättre.
Den här kommer att sälja mycket bättre."
När den inte gjorde det insåg jag att man aldrig kan veta,
så jag försöker inte ens gissa längre.
Ingen brydde sig att vi hade gett ut en ny skiva.
Ingen utom vår käre vän mr Don Cornelius.
Beastie Boys.
Hur är det med er, killar?
-Hur är det, Don? -Okej.
-Hej. -Hej, Don.
-Yo, hur är läget? -Bra, tack.
-Hur är det, Don? -Bra.
-Ja. Okej. -Peace.
Detsamma, min bror.
Vad betyder egentligen "Don Cornelius"?
-Don Cornelius. -Du hittade på det.
-Du är vår man. -Don Cornelius.
Vi vill bara säga att vi har varit med i ditt program förut,
och vi har sett på det sedan...
...många vet inte det, sedan vi var små.
Så länge.
Jag har Soul Trains album.
När ni är i stan,
kom förbi, okej?
-Okej. -Bra.
Beastie Boys!
Du var nästan hotfull mot Don Cornelius...
Kan vi visa det igen?
Jag har Soul Trains skivor.
Varför, Mike?
Jag har en sorts blus på mig.
Du ser ut att inte ens veta hur man bär en skjorta.
Vi ser ut som fyra olika människor från fyra olika band.
Jag vill bara säga, Adam,
utan att vara för hård,
att du ser ut att vilja spy på DJ Hurricane.
Du verkar inte må bra.
Jag höll nog på att antingen somna eller börja gråta.
Jag ber mr Don Cornelius om ursäkt nu,
för jag var helt klart onödigt aggressiv mot honom.
Det jag rökte var sådant som gör
att man kan smälla till sin bästa vän
och knäa hans pung.
Den galna, aggressiva sorten.
Jisses, Mike, du är specifik.
Det jag rökte hette nog Steven Seagal.
Hörni.
En fotnot. Vi såg Jimmy Cliff 1988.
Vi var superhöga, stod längst bak,
och mitt i Jimmy Cliff-konserten...
Det var sommar och utomhus. Han avbröt och sa: "Nu ska jag
presentera en stor skådespelare,
mr Steven Seagal."
Han sa snarare:
"Nu, stor skådespelare!"
Du måste bara härma honom.
Och Steven Seagal kom upp på scenen i full ninja-dräkt
och började slå på timbalerna, och gick sedan.
Japp. Och vet du vad, Adam?
Det var galet.
Helt...
HELT GALET
Helt galet.
Visst är det inte kul? Eller hur?
Vi gjorde rätt i att klippa bort det.
Ja. Vi tar bort det.
Så vid det här laget var vi en röra.
Definitivt.
Vi hade lagt all vår ansträngning, tid och skaparglädje i något
som resulterade i tystnad...
Jag var förkrossad.
Vi hade alla trott att Paul's Boutique skulle slå stort.
Den kom och försvann, vilket gjorde att vi nyktrade till.
Yo, Mike D här. Hur är det?
Hej, min vän.
Bill Harper här, er revisor.
Hur är det, kompis?
Jag måste diskutera ett par saker med er.
Era finanser har nämligen förändrats.
Ni har inga pengar kvar.
Vad?
Du förstår, min vän Mike D, ni flyttar till LA
och hyr ett galet dyrt hus med en bro över poolen,
skaffar er skitdyra bilar,
och spenderar miljontals dollar på dyra inspelningsstudior.
Det var ju till arbetet.
Ni spenderar minst fyra tusen på mandelmjölk i veckan.
Det är också till arbetet.
Och vad händer? Ni har blivit panka.
Fan, Bill. Det suger.
Ja, det gör det.
Jag måste sluta, Mike.
Jag har Donny Osmond på andra linjen.
Vi kallar den här perioden för Pauls purgatorium.
Den goda nyheten var
att vi hade kontrakt på flera skivor med Capitol,
så vare sig de gillade det eller inte
måste de ge oss pengar till att göra en ny skiva.
Men vi fick skära ner.
Vi hade slösat bort så mycket pengar
på att spela in Paul's Boutique i dyra studior.
Så vi tänkte att vi
tar pengarna till skivan och bygger vår egen studio istället
och sparar en massa pengar.
Vi hittade en lokal, Elks lodge, i Atwater,
en del av Los Angeles
där inget händer.
Vi byggde en enkel inspelningsstudio med en basketkorg,
och Yauch byggde en skateramp.
Vi ville spela mer av vår egen musik igen
även om vi ännu inte visste vad det betydde.
Så vi flyttade ifrån Grasshoffs hus
till mycket billigare bostäder.
Yauch bodde i en timmerstuga.
På riktigt.
Vi skar definitivt ner.
Vi ville göra som vi alltid gjort:
Göra musik, hänga och ha kul,
bara på ett nytt sätt.
Istället för att sampla musik vi gillade,
varför inte försöka spela den på våra instrument?
Varför inte försöka låta som The Meters?
Vi sög i början.
Jag var en punkgitarrist som skulle spela jazz och soul.
Det lät inte bra.
-Mike var hygglig på trummor. -Tack.
Men Yauch köpte en akustisk bas
och bara visste hur man spelar på den.
Har ni försökt spela på en sådan
så är det riktigt svårt.
Vår nya rutin var att gå till klubbhuset varje dag
och spela med våra kompisar Money Mark och Mario C.
Vi träffade Mario C när vi jobbade på Paul's Boutique.
Han var Dust Brothers ljudtekniker,
och vi bad honom hjälpa oss att bygga vår studio.
Vi fick honom att göra musik med oss.
När vi bodde i det dyra huset i Hollywood
körde Mike in bilen i grinden.
Det är sant.
Men Mario kände en snickare, Mark Nishita,
som kom och fixade den.
Mario sa att han också spelade keyboard,
så när vi började spela i studion
bad vi honom hjälpa oss med soundet.
Höj volymen.
Det är Yauch på bas och jag på gitarr.
Lyssna på gitarren, Adam.
Ditt gitarrsolo.
Du har egna trumsekvenser.
Mark spelar orgel. Det började likna något, eller hur?
Det pågick i ett år eller så, och vi kunde inte ha det bättre.
Vi lärde oss våra instrument och hittade olika samples.
Vi gjorde beats som vi gillade.
Vi skapade musik som vi gillade.
Det enda problemet var att vi inte avslutade några låtar.
När det gällde att sjunga
blev vi tveksamma.
Vi hade hittills inte riktigt
känt till våra egna röster.
Och hur skulle sången egentligen låta?
Vi ansåg oss vara rappare eftersom våra två första album var rap.
Men vad skulle vi rappa om?
Vi kände oss inte längre som samma killar
som hade gjort Licensed to Ill och Paul's Boutique.
Vi visste inte var vi stod.
En morgon väcktes jag
av ett samtal jag aldrig fått förut.
Det var en väns förälder som grät.
Vår vän Dave Scilkens pappa ringde
och berättade att Dave hade dött av en överdos.
Han var bara 20 år.
Jag hade aldrig förlorat någon närstående.
Bara bekanta, ingen som stod mig nära.
Det här kändes annorlunda.
David Scilken.
Vi åkte till New York och Daves begravning.
-Säg hej, Dave. -Hej.
Det var så sorgligt.
Det här är Dave Scilken. Shadi One.
Efteråt satt vi på en bar,
som man gör när någon har dött.
Man dricker öl och berättar historier om dem.
Vi tyckte att det var pinsamt
att stöta på gamla kompisar.
Vi trodde att de bara skulle se oss som "Fight For Your Right (To Party)"
och reta oss.
Men inte Kate och våra gamla vänner.
Vi bara satt och saknade vår vän Dave.
Det betydde mer för oss än vi trott.
Det fanns en anledning till att vi hade blivit vänner.
Hela resan var som en uppkoppling till New York City.
Det kändes bra att vara tillsammans igen.
...Tar livet av sig och
Hur ska jag få vänner nu
Det var sorgligt,
men vi återvände till klubbhuset i LA.
Jag vet inte om det var för att vi hade varit med vänner
eller för att vi hade tagit steg framåt, men vi hade ny inspiration.
Plötsligt började vi avsluta låtar.
REGISSERAD AV NATHANIEL HÖRNBLOWÉR
Vi fick känslan att
vi bara skulle fortsätta som vi gjorde.
Vår musik kunde innehålla allt vi älskade,
och vårt album kunde bli som ett mixtape av alla möjliga sorters musik,
vilka ljud som helst, dialoger och samples
eller vad som helst som vi tyckte var kul.
När man är 22 vet man inte vad man ska göra med sina känslor.
Vi kunde inte formulera hur vi kände,
men jag tror att alla de känslorna,
och att inte kunna hantera dem,
gör att de hamnar i allt man gör.
Gott folk En ny dag gryr
För moder jord En helt ny morgon
Så länge Har vi längtat
Men nu skiner solen Dra upp din gardin
Det här är vår egen Formella dedikation
Tillägnad all Stor inspiration
Jag har alltid bara Velat vara snäll
En fräsch och udda Vinkel av livet
Skickar ut kärlek Till landets alla hörn
Jag hoppar upp på scenen Och tar micken i hand
Jag spelar ingen roll Jag är bara den jag är
Och gillar du det inte Så skiter jag i det
Det spelade ingen roll för oss.
Jag menar...
Vi borde ju göra vad vi själva ville.
Kunde Clash ha punk och reggae och raplåtar på sina album
så kunde väl vi?
Varför inte en flummig låt efter en raplåt
och en hårdrockslåt?
Det här är vår låt "Time for Livin'".
Vi ville bara experimentera och göra allt upptänkligt.
Vi spelade våra instrument och samplade allt möjligt.
Det hade vi aldrig gjort förut.
Nu tillät vi oss också att sjunga.
Det hade vi heller aldrig gjort förut.
Men vi ville försöka.
Något är på väg Upp till ytan
Det brinner överallt
Men det är en illusion
Den heter "Something's Got To Give".
Yauch skrev texten. Den handlar om mognad och förändring.
Yauch utforskade allt under den här tiden.
Det fanns inga gränser han inte ville överskrida,
som att ringa mig halv fem på morgonen och säga:
"Lyssna på de här duvorna."
Jag sa: "Fan, jag sover."
Det jag menar är
att han var i en utvecklingsfas.
Han reste runt världen
och åkte snowboard från helikoptrar och vandrade i Nepal.
Vad det än var ville han utforska det.
Film, buddism, musik,
att träffa människor från olika världar.
Kan du känna det jag känner Är det ett musikaliskt mästerverk
REGISSERAD AV NATHANIEL HÖRNBLOWÉR
Det som finns i mitt huvud Syns när jag går
Sanna känslor hörs I mitt sätt att tala
Så efter två år i klubbhuset
avslutade vi albumet Check Your Head.
Kapitel åtta: "Albumet som förändrade allt."
Vi var jättenöjda med Check Your Head,
och ville ge konserter, så vi skaffade en ny manager, John Silva.
Han sa att om vi ville turnera
måste vi boka klubbar
och jobba stenhårt för att komma tillbaka till att spela på arenor.
Han var ärlig,
och han hade rätt, för ingen brydde sig om oss längre.
Han är vår manager än idag.
Så...
Den goda nyheten var att vi hade ett bra gäng att turnera med.
Den dåliga nyheten var att det krävde mycket och hårt arbete.
Fem år tidigare hade vi spelat på Madison Square Garden.
-Ja. -Nu spelade vi på klubbar,
men det var faktiskt inte alls tråkigt.
Fast vi spelade för bara ett par hundra människor
var det alltid utsålt.
Publiken var inte densamma som 1987.
Licensed to Ill hade varit arenarock.
Våra konserter 1992 var fulla av likasinnade knäppisar
som vi kände en koppling till.
Vi spelade för folk
som vi kunde vara kompisar med.
Vi experimenterade fortfarande med den nya versionen av bandet,
och efter ett år på klubbarna började vi få ett hum om vad vi gjorde.
Det var inte förrän i slutet av Check Your Head-turnén
som jag med självkänsla ansåg mig vara musiker.
Vi hade turnerat i ett år och började spela in igen.
Vi hade så kul ihop, också när vi spelade,
så varför sluta?
Det var nästan som att Check Your Head och Ill Communication var samma sak,
och vi bara fortsatte.
Vi älskade att gå till studion varje kväll.
Alla våra kompisar kom dit och hängde.
Vi hade en basketplan, en skateramp
och massor av musikutrustning.
Många häftiga människor kom förbi.
Q-Tip spelade basket och sjöng en vers på "Get It Together".
Christian Hosoi och Jason Lee kom för att skejta.
Biz Markie var ofta där.
En dag ringde vår gamla vän Jill Cunniff
och bad mig lyssna på hennes band Luscious Jacksons demotejp.
Yauch...
Yauch sa:
"Den är jättebra. Vi startar ett skivbolag och ger ut den."
Så vi startade skivbolaget Grand Royal.
Musiken var fantastisk och ännu mer speciellt var
att Kate spelade med Luscious Jackson på deras framträdanden.
Så tio år senare var vi tillbaka i varandras liv.
Allt det här hände i vår studio G-Son.
En dag kom jag in
och hörde Yauch spela en häftig basslinga.
Den var så bra att det verkade vara en existerande låt.
Jag frågade vad det var.
"Det är vårt. Jag skrev det precis."
Jag satte mig vid trummorna.
Money Mark satte sig vid keyboarden och började spela orgel.
Adam satte på sig gitarren och började spela.
Vi gjorde snabbt ett arrangemang och spelade in den.
Det var det snabbaste vi någonsin gjort en låt,
och den blev vår instrumentala favorit.
Av någon anledning hade vi den
i flera månader utan sång.
När vi skulle avsluta albumet
visste vi att vi måste göra något med den.
Vi provade en rad idéer med rap,
men det fungerade inte.
Jag fick idén att gå hem till Mario C
och spela in mig skrikande.
Texten handlade om hur jobbig Mario var,
hur han alltid saboterade allt och höll oss tillbaka.
Jag tänkte att det hade varit kul att stå intill honom
och skrika det till honom medan han spelade in det.
Hör upp din skit Du har inget att komma med
Du stänger ner mig Som med ett tryck på en knapp
Men jag...
Jag fick idén att fotografera oss
som undercoversnutar ätande munkar.
Sedan vi gjorde en video av det istället.
Spike kom förbi och vi klädde ut oss som vi brukade,
springande runt som galningar
utan tillstånd från polisen eller brandkåren eller något.
Det du ser Är kanske inte vad du får
Vi vet det Så hoppas inget än
GÄSTARTIST NATHAN WIND SOM COCHESE
Jag säger dig Det är sabotage
VIC COLFARI SOM BOBBY, "THE ROOKIE"
ALASONDRO ALEGRÉ SOM "THE CHIEF"
Den förändrade allt för oss igen.
Den sommaren var vi dragplåster för Lollapalooza-turnén.
Vi var i Minnesota
på ett stort fält med brasor långt borta i bakgrunden
och folk var helvilda.
Vi kom in igen för extranumret och spelade "Sabotage",
och ett hav av människor blev ännu galnare.
Efteråt tittade vi bara på varandra:
"Wow, vi har en ny sista låt."
Allt det kom från Yauchs basslinga.
Alla har varit med om att en kompis plötsligt
gör eller säger något coolt.
Men när något sådant som inte verkar mycket för stunden
blir något bestående och effektfullt...
Det händer inte varje dag.
Förra året gjorde vi en rad intervjuer
om vår egen bok Beastie Boys Book.
Det vi tillfrågades mest om
var Yauchs text till låten "Sure Shot".
Jag vill säga något Som borde ha sagts för längesen
Det får vara slut på Att se ner på tjejer
Till alla mödrar och systrar Och fruar och vänner
Jag sträcker ut min hand Med respekt hela vägen
Han skrev det inte som något sorts momentum,
utan det var bara en del av all annan text
han sjöng när micken var hans.
Vi tyckte att det var coolt att han sa det.
Han talade inte bara till alla, utan också till oss två.
De åren med turnéerna och inspelningarna var viktiga för oss.
Vi bytte inriktning.
Vi förändrade hur vi ville framstå som människor och vänner.
Vi tänkte på världen istället för bara vår egen värld.
När vi var stora 1987
var vi med i American Bandstand och brydde oss inte.
Man vaknar sent till skolan Och har ingen lust att gå
Vi jobbade inte så mycket på hantverket då...
...men sju år senare när vi spelade "Sabotage" på MTV Awards
var vi superfokuserade.
När vi spelade på festivaler och TV-program med andra band
såg vi dem som konkurrenter.
Vi spelade för att vinna.
Vi sa det delvis som ett skämt,
men det var nästan 100 procent sant.
Vi ville att alla som såg programmet eller kom till festivalen
skulle säga till sina vänner nästa dag:
"Beastie Boys var bäst!"
Vi spelade för att vinna.
Så på MTV Awards, vann vi?
-Inte? -Definitivt.
Vi vann, va?
Vi vann tveklöst, gott folk.
Senare den kvällen nominerades Spike Jonze
till bästa regissör för "Sabotage"-videon, men vann inte.
Då blev Yauchs farbror Hörnblowér förbannad.
Vinnaren för regissör av bästa musikvideo är...
Läs du.
...R.E.M.
Det här är förjävligt för Spike är regissören som...
Jag är från Schweiz, okej? Låt mig säga det. Och...
Sedan jag var liten har jag drömt om att Spike vinner.
Och nu hände det här,
och jag vill bara säga att det är en fars.
Jag hade idéerna till Star Wars och allt.
Wow.
Kapitel nio: "Tillbaka till New York City."
Jag har fått nog
Los Angeles var bra för oss, eller hur?
Vi hade ett hus med en stor pool,
en toppenstudio och häftiga vänner. Vi skapade massor av musik
och vi blev faktiskt musiker.
Vi var där i åtta år och tiden bara flög iväg.
Vi var nu runt 30 och längtade hem.
Vi saknade våra familjer.
Yauch var den första att flytta tillbaka till New York.
Han var less på att flänga runt världen
och ville bara vara i New York igen.
Jag och Adam följde snart efter
så att vi tre kunde fullfölja vår sanna passion,
stjärnfysik.
Men det gick inte så bra.
Sommaren 1996.
Vi var tillbaka hemma och levde en vuxen version av vår high school-tid.
Vi hängde omkring och återknöt kontakter.
Jag hängde med nya vänner och lyssnade på och gjorde ny musik.
Vi inte bara stadgade oss, utan vi kom snarare i ordning.
Efter ett par år med att göra vad vi alltid gjort,
spela musik, beställa mat, snacka skit, hänga och göra mer musik,
så avslutade vi ett nytt album.
Kanske vårt favoritalbum, för det är så experimentellt.
Hello Nasty.
Den turnén blev vår största dittills.
Det var inte så att "Fight For Your Right (To Party)" var förbi,
men vi klarade oss bra utan den.
Vi var nu nästan vuxna.
Ölet och kuken och festande studenter var borta.
Man såg dem knappt längre.
Vi var lite äldre
och hade vuxna saker att göra vid sidan om.
Vi levde i förhållanden, hade ett skivbolag,
en tidning och en cykelaffär,
men vi lyckades leva på
att göra skivor och turnera.
Vi hade snarare blivit klokare än vuxnare.
Man kan säga att eftertanken över våra misstag
kom från Yauch och idéerna han kom med.
Men det är bara delvis sant.
Vi var redo för en förändring.
Vi uppmuntrade varandra att göra och säga precis vad vi ville.
Ville Yauch göra en låt som hette "Bodhisattva Vow",
om en buddist som försöker göra världen bättre, visst.
Det var häftigt.
Vi var mogna nog att inse
att vad vi gjorde och hade gjort spelade roll
och påverkade människor både positivt och negativt.
Vi är tacksamma att vi lever än så att vi kan kommentera det,
och vi har turen att kunna göra något åt det nu.
På Hello Nasty skrev Adam låten "Song for the Man"...
Var är du, Adam?
...om hur många män beter sig när en kvinna går förbi.
En intervjuare kallade honom hycklare
och ifrågasatte att den låten
kom från en som sjungit "Fight For Your Right (To Party)".
När jag hörde hans svar
blev jag stolt över att han var min vän.
Han sa något i stil med:
"Jag är hellre hycklare än samma person genom hela livet."
Okej.
Jag ska berätta...
...en historia ur vår Beastie Boys Book.
Okej.
Den heter "Sista spelningen".
Vi visste inte att det skulle bli vår sista spelning.
Allt annat den dagen var precis som vanligt.
Vi var dragplåster på festivalen Bonnaroo i Tennessee.
Det var 2009.
Tusentals människor skulle komma
och vi var dragplåstret.
Vi åkte till Tennessee tidigt för att filma videon
till en låt som inte hade kommit ut än.
Det var vi och rapparen Nas, och Roman Coppola skulle regissera.
Det kändes konstigt normalt att spela dessa enorma konserter
och att ha någon som Roman med en stor Bolex-kamera
filma oss springande omkring på varuhus i Tennessee.
Ju knäppare, desto normalare för oss.
Inget i livet blir fulländat.
Kanske en eller två gånger,
men för mig är det nästan alltid förvrängt,
ungefär som en teckning av ett småbarn.
Det finns röda trådar, visst.
Yauch och jag och Mike spelade fortfarande ihop.
Vi skrattade fortfarande och var som en familj.
Al Green avslutade sin spelning på en av festivalens scener,
och att höra hans röst var lugnande.
Precis som när jag gick i high school
och väntade på mina kompisar hemma på rummet.
Men det var längesedan nu.
Vi kunde inte ändra det som skett.
Kate Schellenback var inte med oss i Tennessee.
John Berry var inte där.
Dave Scilken, Bosco, Captain,
Dave Parsons, Mikes pappa...
Mikes pappa och min mamma var inte där.
Och så många fler.
Jag och Adam och Mike var äldre nu och vi visste det.
Vi skulle ge ut ett nytt album,
och hade fortfarande fokus.
Vi var redo att börja om.
Att vara dragplåster på en stor festival är annat än att spela på klubb.
Men vi visste inte att det skulle bli vår allra sista spelning.
En enorm förlust för musikbranschen.
Adam Yauch i Beastie Boys har dött efter en lång kamp mot cancer.
Han var känd som MCA, och dessa tre musiker
var bland de få som stod i förgrunden för en rörelse.
Yauch var självlärd som musiker och senare som filmskapare.
Adam Yauch, MCA, blev 47 år gammal.
Vi har alla olika sorters vänner.
Det finns typen som är en skit
men som ändå är kul att hänga med ibland,
kul att bli full och prata skit med,
men som man aldrig skulle ringa för hjälp eller känslomässigt stöd
för att han eller hon är opålitlig.
Det finns vänner man träffar ibland och det är trevligt
och man tänker alltid
att man borde umgås mera med dem,
men av någon anledning blir det aldrig av.
Sedan finns det de riktiga vännerna.
Dem man kan prata i telefon med i evighet.
De som hjälper en att flytta och besöker en på sjukhuset
eller har en permanent plats på soffan åt en
ifall man skulle behöva.
De vännerna är ovanliga, det vet alla.
Men det finns en ännu ovanligare typ av vän.
Den som gör en motiverad,
som inte bara sätter igång sig själv
att göra stora saker,
utan får alla att samlas och göra det ihop,
och sedan också får det gjort.
Sådan var Adam Yauch.
En som man bara träffar en gång.
En som får saker att hända.
En som inspirerar en att bli stor.
Kan vi höja lite? Den här skrev Yauch till Hello Nasty.
Yauch reste 1990 till Indien och Nepal och träffade tibetaner i exil.
Han ville förstå deras löfte om icke-våld.
Varför valde de att inte slå tillbaka mot en regering
som misshandlade och fängslade folk för att de viftade med tibetanska flaggan?
Han ville veta mer.
Han ville hjälpa till.
Men som typiskt var för Yauch,
stället för att skriva ut en check till en organisation,
startade han sin egen.
The Milarepa Fund.
Han organiserade den första Tibetan Freedom Concert,
ett enormt tvådagarsevenemang
vid Golden Gate Park i San Francisco 1996.
Det var den största välgörenhetskonserten sedan Live Aid.
Han gjorde något historiskt.
Hundratusentals människor hade "Befria Tibet" på tungan
och på bildekaler.
De hörde uppropet till icke-våld
tack vare killen i Beastie Boys.
Jag menar, vem gör sådant?
Yauch, Mike och jag har tillbringat mer tid ihop
än med våra familjer.
Det är sant.
Så min vän rapparen Mike D,
även känd som Sweet Lou eller Michael Louis Diamond,
honom känner jag,
utan och innan,
och han känner mig lika väl.
Adam Yauch däremot var obegriplig,
en gåta.
Avsluta du, jag kan inte.
Han var en labyrint av idéer och känslor,
ett mysterium, vild och oförutsägbar.
Också efter 35 års vänskap
visste jag aldrig vad han skulle säga eller göra härnäst.
Han var en levande motsägelse av vad som förväntades av honom
och hur man ska vara eller göra.
Han var buddisten som berättade
om en efterfest till en modevisning kvällen innan.
Han var "Fight For Your Right (To Party)"-killen
som vandrade genom Nepal på en sorts upptäcktsresa,
och sedan träffade politiker i Washington DC
och berättade för dem vad han sett och hört.
Han sa en gång att det bästa med Dalai Lama
var att han var rolig.
Det fanns förstås fler orsaker till
att han drogs till spiritualitet, tro och buddism,
men den "roliga typen" passade honom.
Att vara rolig är viktigt.
Vem får gå till jobbet varje dag och arbeta med sina bästa vänner?
Jag fick det.
Det betyder att jag har haft tur.
Det betyder inte att det alltid var lätt eller toppen.
Det fanns stunder då två av oss ville göra något så mycket
att varje cell i kroppen skrek: "Ja, det gör vi."
Då kunde den tredje säga:
"Det kanske är coolt för er, men jag är inte med på det."
Och jag gick hem och klagade för den som ville lyssna:
"Gud alltså, du anar inte vad Horovitz gjorde idag.
Han gör mig galen."
Men fast vi ibland inte var överens om texter eller idéer
älskade vi alltid varandra mer.
Koppla upp mig Som om jag vore Eddie Harris
Du äter knasig ost Som om du vore från Paris
Jag försvinner Ni tror att jag är hög
Ni vet att jag är borta Och jag ska förklara varför
Säg mig vem du dissar Jag kanske missar
Varför du ler Eller är helknäpp, så lyssna
I tanken vill jag bara Ta ner dem
Med befriad fantasi Skakar jag fram dem
Låt den flöda som ett jordskred
Och när jag är igång Vill jag glida fram
Jag har djup iakttagelse I mina texter ska ni veta
Mitt namn har respekt För jag provocerar
-Så vad vill du egentligen? -Vad vill du?
Jag har kul med mina stålar Som du prålar med
Jag sa: "Varifrån har du Den informationen?"
Tror du att du kan fejka När uppenbarelsen kommer?
Nej, det kan du inte
-Så vad vill du egentligen? -Vad vill du?
Vad vill du?
-Så vad vill du egentligen? -Vad vill du?
Vad vill du?
Jag vill bara avbryta och säga hur mycket jag älskar de här två
som jag har växt upp med och som är så jävla bra.
TILL MINNE AV ADAM YAUCH
Mike D.
Säg inte åt mig att le
Stanna kvar Jag ser till att det är värt det
Mitt nummer är bortom vad du kan slå
Kanske för att jag är så mångsidig
Stil och profil, sa jag
Jag minns alltid när jag hör "Ooh, child!"
Från Hudson River och ända till Nilen
Springer jag maraton Till sista milen
Slår du mig Blir jag bara peppad
Alla säger att min stil är vild
Du har fräckhet och list
Häng med mig Jag är en rap-o-fil
Vill du slåss är du i förnekelse
Kommer från Uranus för att kolla min stil
Sätt mina rim under lupp
Jag kastar dig i exil
Intergalaktisk, planetär Planetär, intergalaktisk
Jazz och AWOL, det är vårt team
Kom med på festen Stör hela scenen
När det gäller beats Är jag en jävel
Jag vill ha mitt kaffe Med socker och grädde
Jag måste hålla igång Och aldrig stänga ner
För sött för att vara surt För snällt för att vara elakt
Den stentuffa grabben Är jag inte längre
Jag vill förändra världen Jag vill handla
Mario C gillar att var tydlig
Det ska skina klart som solen
Fortsätt rappa Det är min dröm
Fick ett A av Moe Dee För "Håller mig till temat"
När det gäller avundsjuka Vet jag att ni är gröna
Avundsjuka på rimmen Vi producerar
En annan dimension, en ny galax Intergalaktisk, planetär
Planetär, intergalaktisk
Vi kommer från Början av hip-hop
Sparka av dig skorna Släng sockorna
Rimmen sprider sig som mässlingsutslag
För musiken lever Som en elektrisk chock
Jag är känd för att jazza Och Flintstone Flop
Tammy D spelar dataspel
Beastie Boys är kända för sitt beat
För sitt beat
När jag skrev graffiti Var mitt namn Slop
Rap är min soppa Och beatsen buljongen
Håll er undan När jag sätter igång
Jag passar inte in i mönstret DJ Ad-Rock
Försöker du slå mig Driver jag med dig
Jag blandar dig i min wok
Dina knän börjar skaka Och fingrarna knakar
Som ett nyp i nacken Av mr Spock
Intergalaktisk, planetär Planetär, intergalaktisk
En annan dimension En annan dimension
Gör det
Hör upp nu allihop En gång för alla
Vi är nere i Daytona Och har kul som fan
Vi har en veckas lov Men det är inte kul
Två dagar har gått Och pengarna är slut
Sover i bilen För hotellet var fullt
Träffade en studenttjej Och blev tänd
"Vad pluggar du?" sa jag
Hon sa till psykolog
Jag sa jag är på MTV Och rimmar i min mick
Hon ville träffa Alan Och Martha Quinn
Jag sa jag heter MCA
Och jag kan fixa det åt dig Jag är nere i Daytona
-För att ha kul -Vi är Beastie Boys
-MTV -Skollov
1986
Än sen?
Förra veckan var jag i Chanhassen, Minnesota med Beastie Boys.
De repeterade inför turnén och de sa:
"Vi vill ha med Marky Mark och Funky Bunch."
-Vi skulle vilja spela med dem. -Det ska jag försöka ordna.
Än sen?
"Ni är inget jämfört med oss." Ungefär så.
-Så när vi... -Vänta, Mike.
Vilken bra engelsk brytning.
Yo, Mike.
-Vi kör. -Kom, vi har mycket att göra.
-Vi är klara. -Dags att köra.
"Ännu ett flygplan, och tåg, ännu en flaska i hjärnan."
Det var Beastie Boys rap i "No Sleep 'Till".
-Eric. -Vad är Brooklyn?
-Du menar grunge. -Ja.
Grunge.
Har ni sett på Cozy Soup 'n' Burger,
att när de gör burgarna så har de en glasskopa
som de tar köttet med?
De bara skopar upp det
och lägger det på grillen.
En detalj. När vi var små sa vi att när vi blir stora
ska vi ha en sådan köttlåda hemma.
-På riktigt. -Ja.
-Eller hur? -Definitivt.
Hur var det att turnera med Foo Fighters och Sonic Youth?
Jag växte upp med att lyssna på Foo Fighters...
När jag var fyra brukade jag...
-Yo, låt mig säga... -De var galna.
De var helknäppa.
Jag och Sonic Youth har känt varandra sedan vi hade napp.
-Det är sant. -Ja.
-De har bara försvunnit. -Jag brukade tvätta hundar med Thurston.
Den hunden har vi redan tvättat.
-Du behöver inte bli arg. -Vi har tvättat den!
Ni kan inte bara tvätta hundar resten av livet.
Vi åker på turné ihop och gör några framträdanden.
Vi blev glada och överraskade.
Vi blev också...
Vi blev också överraskade att Rick...
"Och vi blev också överraskade... Var Rick ryss?"
Det var därför alla vi band liksom bara klickade.
Vi var som ett stort gäng, om ni förstår?
Vad gillade ni mest i showen?
När vi kom ut på scenen.
-Vad sägs? -När de här killarna spelade
"King of Rock" och vi var med,
det var det bästa.
-Just det. -Det var det bästa...
-Vi var som ett gäng. -Ett sammanhållet gäng.
För ni vet...
-Mike har blivit knäpp. -Fan.
Vad har hänt med Mike?
Du behöver skor, min bror.
Var är skorna?
Jag hittar varken skorna eller mockabrallorna.
När MTV får se en video som är visuellt slående
och tänjer gränserna för videoskapande kallar vi det en genombrottsvideo.
"Shadrach" är intressant av två skäl.
För att animeringen är så välgjord,
och för att den regisserats och animerats av en medlem av bandet.
Regissörerna Jonathan Dayton och Valerie Faris filmade
Beastie Boys på scen,
och bandmedlemmen MCA tog filmen och målade över bildruta efter bildruta
och skapade en enastående animation.
Kolla in vad han gjorde helt för hand.
Den senaste från Beastie Boys: "Shadrach."
Vänta lite, Adam.
Vänta. Ursäkta, Adam.
-Adam... -Vad är det, David Cross?
Ursäkta, men vad är det där?
Vad är det, Ben Stiller?
-Hej på er. -Vad? Vem...
-Hur är det? -Hej, Steve Buscemi.
Hur är läget?
Jag gick nerför gatan för att köpa lottobiljetter
och råkade höra...
Jag vaknade precis, men jag tyckte att jag hörde dig...
Jag tyckte att du nämnde Paul's Boutique.
Deras senaste album heter License to Kill,
och sålde platina efter bara åtta veckor.
License to Kill, va?
-Ill. -Ill!
Det ska vara "ill", Joan.
Jag har kontaktlinserna i, vänta.
Deras album heter Licensed to Ill.
Vilket dumt namn på ett album.
Alla vet att Paul's Boutique var en stor kommersiell flopp.
-Ett totalt misslyckande. -Ja.
-Det kunde inte bli värre. -Ingen köpte den.
Det måste ha varit förnedrande.
Ett bedrövligt misslyckande.
-Tack för att du påminner oss. -Vi vet det.
När det trädet föll i skogen hörde ingen det.
Så min fråga till er är hur ni gick vidare...
Inte ens hur, utan varför fortsatte ni alls som band?
-Men... -Ser vi tillbaka vet vi...
...att det anses vara ett av historiens mest inflytelserika rap-album, eller hur?
För mig, Adam, är det som en sorts rapens Pet Sounds...
...tack vare det stora antalet samples och de olika skikten...
Samples, skikt.
Hip.
Hop.
Ni pratar om det som om ingen gillade det.
Det känns som att ni vill säga hur dåligt det var:
"Det var inte bra, så det är vad jag säger,
men jag vill att ni tycker att det var bra."
Det är som om ni vill att vi känner oss dåliga,
fast det är ni som tycker synd om er själva.
Jag vill inte gå in på det,
och det är ingen stor grej...
-Mike. Hur är det? -Bra, och du?
-Och ikväll... -Yo, läget?
...ska "Jimmy James" ha världspremiär.
Okej.
Är det från The Little Rascals där de säger:
"Vad heter du? Jimmy James. Fråga igen, jag säger det igen?"
Det är faktiskt från My Three Sons,
avsnittet där farbror Charlie går lös med köttyxan mot barnen.
Gällande turnéerna så tror jag att av alla vi har gjort
är Mike nog den knäppaste person som vi spelat med.
Han är helgalen.
Hej, jag heter Mike.
-Så... -Jag spelar i bandet Beastie Boys.
Hej.
"Mörker mitt på dagen.
Skuggor över en silversked.
Handgjorda knivblad, barnballonger."
Missa inte Beastie Boys turné sommaren 1992.
-Okej! -Vad händer efter det?
-Ja! -Vad ska ni göra sedan?
Festmänniskor, Run DMC och Beastie Boys är på väg till er!
Och vi spelar live, eller hur?
-Baby! -Än sen?
Vi har redan tvättat den hunden.
Du behöver inte bli arg.
Undertexter: Madeleine Person