Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
בסדר. -טוב. שלום.
תתכוננו. יש לנו מהירות.
אתם מוכנים? -כן.
"הנה סיפור קטן שלספר חייבים
על שלושה אחים רעים שכולכם מכירים.
זה התחיל מזמן, תאמינו לי,
עם אד-רוק... -אם-סי-איי...
ואני, מייק די."
- תאטרון המלכים, סיפורם של הביסטי בויז -
מי הביסטי בוי האהוב עליך?
אני מזדהה עם חלקים מכולם.
אני מניח שאם-סי-איי מדבר אליי.
מייק די.
אד-רוק מהווה השראה גדולה.
כשאתה מאזין ללהקה זמן כה רב,
אתה עובר שלבים בהם אתה מתחבר יותר לאחד מהם
בתקופות שונות בחייך.
אני אוהבת את מייק די.
הוא מצחיק מאוד, אבל בצורה מתוחכמת.
יש לכם קליפ מועדף של ה"ביסטיז"?
אני אוהב במיוחד קלטת כושר שלא יצאה מעולם.
התקשרו למספר שמופיע על המסך מיד!
אני מרגיש שאם-סי-איי היה המנהיג, החזיק אותם יחד.
הוא זה שחשב על כל הדברים המטורפים.
אם-סי-איי בהחלט מילא תפקיד מרכזי בעולם.
אדם משפיע מאוד, לב גדול.
תמיד חשבתי שאד-רוק היה תמצית הגזעיות.
זאת מילה שלא מרבים להשתמש בה בימינו,
אבל אני חושב שהיא מתאימה לי, וגם לחבר'ה האלה.
המילה היא "מאצ'ו".
יש לנו תכונות של מאצ'ו.
מפני שהוא כן כל כך, כן בצורה אכזרית.
אנחנו לא מוכשרים מבחינה מוזיקלית,
אז חשבנו שננסה כל מיני תחומים אחרים.
יאוך.
יו, אני רק רוצה לומר, "מה המצב?" לסבתא שלי.
מפני שהכול סובב סביב גיטרת הבס מבחינתי.
יו, רגע, חכו, שבו לרגע.
זה עוד לא נגמר.
קדימה!
המוזיקה שלהם השפיעה כל כך.
הפסקול של חיי, אם אפשר לקרוא לזה ככה.
זה הפסקול של חיינו.
להקות רבות פשוט מתפרקות
ובסוף מתאחדות שוב.
אבל הם נשארו יחד לכל אורך ההרפתקה.
"לא יכול לסבול את זה, אני יודע שתכננת את זה,
אני אסביר את זה, את הווטרגייט הזה.
לא יכול לסבול את זה כשאני כאן.
כי כדור הבדולח שלכם לא כל כך ברור.
אז בזמן שאתה נשען לאחור ושואל למה,
יש לי קוץ מזורגג בישבן.
אלוהים אדירים, זה מירז'.
אני אומר לכולכם, זה סבוטז'.
כן!
בסדר.
יו!
מה המצב?
ברוקלין!
היי.
ובכן...
שלום לכולם.
שלום לכולם. אני אדם. -היי, אדם.
ואני מייק.
הידוע גם כמייקל דיאמונד או מייק די.
ואנחנו הביסטי בויז מניו יורק.
הערב נספר לכם את הסיפור על שלושה נערים
שנפגשו והפכו לחברים,
ועשו כל מיני דברים מטורפים יחד במשך יותר מ-30 שנה.
שנינו נעשה כמיטב יכולתנו, כי אחד מאתנו לא נמצא כאן.
אדם יאוך...
שאתם מכירים גם כאם-סי-איי.
איבדנו אותו ב-2012 למחלת הסרטן.
כשאדם מת, הפסקנו להיות להקה.
כן, זה הרגיש מוזר מדי להמשיך עם הלהקה בלי יאוך.
כי הלהקה הייתה הרעיון שלו מלכתחילה.
אז למרות שיאוך לא נמצא כאן אתנו,
"מה יאוך היה עושה?" תמיד נמצא בראש שלנו.
אבל לנסות לדמיין מה יאוך היה עושה באמת זה די קשה,
כי הוא היה מאוד בלתי צפוי.
הוא היה טיפוס בלתי צפוי, אבל נגיע לזה מאוחר יותר.
הביסטי בויז הגיעו.
תמיד בחוד החנית של האופנה.
כשהם לא על השטיח האדום, הם תמיד בתצוגות האופנה בפריז.
תראו את הרסטות הלבנות.
הביסטי בויז חוזרים אחרי היעדרות של שש שנים.
חבר'ה, זה הרבה זמן.
מה עשיתם? נפלא לראות אתכם.
היי. -זה נשמע קצת מוזר,
אבל נחטפנו על ידי ביגפוט.
- פרק 1 -
מה שנעשה עכשיו הוא לחזור לעבר.
לעבר הרחוק.
- מייקל דיאמונד, 15 -
להיות ילד מוזר מ... סליחה, אימא, ממשפחה מוזרה, זה די מוזר.
אבל אתה גם די בודד.
יום אחד שמעתי להקה בשם הקלאש.
לא רק שאהבתי את המוזיקה שלהם,
כששמעתי אותה, ידעתי שיש עוד מוזרים בעולם.
רק הייתי צריך למצוא אותם.
מצאתי את המוזר הנוסף הראשון שלי בביה"ס.
שמו היה ג'ון ברי.
אחר צהריים אחד נתקלנו במודעה בעיתון חינמי בשם ה"ווילג' וויס".
היא הייתה של להקה שאהבנו בשם "בד בריינז".
- בד בריינז -
והבד בריינז הופיעו
במקום שנקרא "בוטני טולקהאוס".
אז הלכנו למועדון
והיו אולי 15 אנשים במקום כולו,
וכולם היו מבוגרים.
אבל היה שם עוד בחור אחד בן גילנו,
והוא נראה ממש מגניב.
הוא לבש מעיל גשם ארוך מחנות יד שנייה,
מגפיים צבאיים,
כפתורים תוצרת בית על מעיל הגשם,
ושמו היה אדם יאוך.
- אדם יאוך, 16 -
אז פגשתי את יאוך, מייק וג'ון ברי בהופעה של ה"מיספיטס" ב-1982.
- אדם הורוביץ, 15 -
ייתכן שאלה היו ה"סירקל ג'רקס""
אבל אני אוהב יותר את המיספיטס, אז אומר שזאת הייתה הופעה של המיספיטס.
איכשהו, אני ושני חבריי שמענו
שיש כמה חבר'ה שמבלים בשירותי הנשים.
אז נכנסנו לשם
ומצאנו חבורה של פאנקיסטים סופר מגניבים בני גילנו מבלה שם.
זיהיתי את אחת מהם.
ג'יל קאניף, כי למדנו יחד בכיתה ה'.
אז היא הייתה כרטיס הכניסה שלי.
זיהיתי עוד בחורה מהחבורה.
קייט שלנבך.
כי גדלנו באותה שכונה.
קייט הייתה... היא הייתה ממש מגניבה.
היא גם הייתה חכמה יותר מאתנו.
היא אהבה... אני לא יודע, מוזיקה אירופאית מתוחכמת יותר.
סליחה על ההפרעה, אבל לומר שהיא הייתה חכמה מאתנו...
קייט חכמה מאוד, אבל... -בטח, לא חוכמה גדולה.
לא שזה אומר הרבה. -אבל זה נכון.
עובדה. -אכן.
היא אהבה להקות מגניבות כמו קרפטוורק.
והיא גרה בלופט ברחוב 14 עם אימא שלה.
זה היה לופט פתוח בסגנון הישן
ובמרכזו ניצבה מערכת התופים שלה.
החבר הפאנקיסט הראשון שלי היה דייב סקילקן, והוא...
זה הוא בצד שמאל, אני בצד ימין.
אז אני והחבר הכי טוב שלי בחטיבה
שיחקנו כדורסל מחוץ לביה"ס,
וראינו בחור בעל מראה משוגע עם קוצים בשיער ומעיל גשם,
צועד ברחוב עם סינתיסייזר.
אז היינו חייבים ללכת לדבר אתו.
הוא היה צעיר מאתנו.
הוא היה תלמיד כיתה ו' והוא הבריז מביה"ס.
קחו את הזמן כדי להפנים.
אתה בן 11 בכיתה ו'.
בזמנו, מקום הבילוי המרכזי שלנו היה בדירה של ג'ון ברי
ברחוב 100 פינת ברודוויי.
ושם האזנו למוזיקה.
בתחילת שנות ה-80, כולם סביבנו היו בלהקות.
ויאוך דחף אותנו להקים להקה אתו.
כבר היה לו שם ללהקה.
ביסטי בויז.
- ביסטי בויז -
הלהקה במקור כללה אותי, את קייט, אדם יאוך וג'ון ברי.
השם היה ראשי התיבות של
בחורים נכנסים לשלב אנרכיסטי לקראת מצוינות פנימית.
ראשי התיבות לבדם חסרי היגיון
כי המילה "בחורים" (בויז) כבר מופיעה בשם של הלהקה.
כך שהשם מגוחך ומיותר.
ולא מדויק, כי הייתה לנו מתופפת, קייט.
אז ההופעה הראשונה שלנו הייתה בבית של ג'ון ברי,
במקום בו הוא גר, בקומה השלישית.
ליאוך מלאו 17.
ויאוך אמר, "יודעים מה,
אני אעשה מסיבה ואנחנו נופיע בה."
ואז, כשעלינו לנגן, איכשהו נבחרתי להיות הזמר.
הייתי נער סופר ביישן.
אני לא יודע למה הסכמתי לזה.
אני מניח שהדבר העיקרי שאני זוכר הוא שהיו 10 או 12 חבר'ה בחדר
שרוחבו 3.5 מטרים ואורכו כשישה מטרים או משהו כזה,
שקפצו והתנגשו זה בזה.
אבל בעיקרון היה מדובר בחברים שעושים חיים.
לא הייתי בביסטי בויז בזמנו,
אבל הצטרפתי ב-1983.
ג'ון ברי כבר לא היה בעניין והוא פרש.
באותו זמן, ביליתי עם מייק, יאוך וקייט כל הזמן.
- המופע של סקוט וגרי! -
אני מניח שמאחר ועמדתי שם, הפכתי לגיטריסט החדש.
היינו להקת הארדקור, אבל לא באמת.
הזכרנו את מונטי פייתון לא פחות משהזכרנו את להקת בלאק פלאג.
תציגו את עצמכם.
כן, כן. אני מייקל ואני בביסטי בויז.
שמי קייט, אני מזל דלי ויש לי מוך בכיס.
עכשיו נעבור לחבר להקה מבוגר יותר ובוגר יותר.
תגיד לנו את שמך. -שמי אד, אבל אפשר לקרוא לי אדם.
ואני מבלה כאן בטלוויזיה. אתה יודע, הדברים הרגילים.
שמי אדם, כפי שכתוב על החגורה שלי.
תצלמו את החגורה של אדם, אם אפשר.
בן כמה אתה? 13, 14?
בערך. -כן, 12, 11.
אז אנחנו קצת יותר מבוגרים עכשיו.
אנחנו כבר לא בני 15.
אנחנו בני 16.
אהבנו כל מיני סגנונות מוזיקליים.
האזנו למוזיקת נשמה, לפאנק, לראפ ולרגאיי.
היה קשה למצוא ראפ בזמנו כי לא היו אז הרבה תקליטוני 12 אינץ'.
אבל רצינו לשנות את הסגנון שלנו.
פיתחנו אובססיה לפרסומת מטופשת
לגלידרייה בשם "קרוול".
שלום, אני היצור הנשגב של קרוול מהחלל החיצון.
שמי האמיתי הוא קוקי פוס.
ומישהו הגה את הרעיון החכם
להקליט שיר מתיחה טלפונית סופר מטופש
בשם "קוקי פוס".
"שלום, כאן קרוול. -יו, בנאדם, קוקי פוס שם?
מי?
קוקי פוס. אני רוצה לדבר עם קוקי פוס, בנאדם.
לא, אין כאן מישהו בשם הזה.
אז קוקי או'פוס...
לבחור בשם דייב פרסונס
הייתה חנות תקליטים במרכז העיר בשם "כלוב העכברושים".
נהגנו להבריז מביה"ס כדי ללכת לבלות במקום הזה.
באותה תקופה, דייב הקים חברת תקליטים קטנה.
הוא שחרר את "קוקי פוס" בתקליטון 12 אינץ'.
ואז קרה משהו שבחיים לא חשבנו שיקרה.
תקליטנים התחילו להשמיע את התקליטון שלנו במועדונים,
ואז עוד אנשים מלבד 15 החברים שלנו שמעו את המוזיקה שלנו.
ויום אחד הלכתי לבקר ידידה בעבודה הזמנית המוזרה שהייתה לה בתיכון.
ושמענו שדי-ג'יי אפריקה באמבאטה
הופיע בתוכנית אירוח או משהו כזה בקומה אחרת בבניין,
והתרגשנו בטירוף.
רצנו למטה והתגנבנו לתוך אולפן הטלוויזיה.
וזה מה שקרה אחר כך.
תהיתי, יש שיר שאני אוהב מאוד
בשם "קוקי פוס" של הביסטי בויז. תהיתי אם שמעת עליו.
כן, שמעתי על "קוקי פוס".
קיבלתי את התקליטון הזה. זה קשוח.
בסדר.
כן, למה אתה אוהב את השיר הזה?
זה שיר מצחיק מאוד, שמעתי אותו ברדיו...
יש בזה סקראצ'ינג וכל זה?
יש בזה קצת סקראצ'ינג.
זה פאנקי.
פרק 2.
כל מה שאנחנו עושים הוא להאזין לראפ.
ב-1984 יצא שיר
שישנה את המסלול של הלהקה שלנו לנצח.
"ראפרים פראיירים" של ראן די-אם-סי.
"לפני שנתיים, חבר שלי ביקש ממני שיר כמה מילים משלי,
אז אמרתי שהמילים שאני עומד לומר,
אלה מילים מגניבות, וזה נשמע נהדר."
שמעו את "ראפרים פראיירים" בכל פינה בניו יורק כשהוא יצא.
שמעת אותו ממכוניות,
ממכשירי טייפ קלטות, מפיצריות, בכל העיר.
ראן די-אם-סי היו הדבר האמיתי.
ורצינו להיות בדיוק כמותם.
למדנו כל שיר, את כל המילים.
בחנו בקפידה כל תמונה, ניסינו להבין מה הם נועלים,
מה הם לובשים, הכול.
למדנו ושמענו שוב ושוב את שירי הראפ האהובים עלינו כל היום.
לא שחשבנו שנהיה אי פעם להקת ראפ או משהו כזה.
אבל בערך באותה תקופה התחלנו לכתוב מילים משלנו.
אני חושב שעכשיו נראה לכם דוגמה קטנה,
שתראה איפה אנחנו נמצאים מול המיקרופון כראפרים.
רגע, עוד לא הגענו לשם. אתה קופץ קדימה. תחזור אחורה.
אני מקדים את המאוחר? -תסתובב, ספייק. תסתובב.
-באמת? בסדר. -טוב, פסק זמן.
רואים, ספייק?
רגע, אנחנו בהחלט במקום הלא נכון. -הטלפרומפטר...
טוב. זה מה שחשבתי... -בסדר.
הנה זה מתחיל. -היי, היי.
חזרנו. עשינו חזרות. התאמנו על זה, באמת.
אני מצטער. פישלתי עם הטלפרומפטר. אני מצטער.
טלפרומפטר? לא שמתי לב בכלל.
בכל מקרה...
זה מעבר טוב, חבר'ה. "בכל מקרה".
בערך באותה תקופה התכוננו להופעה גדולה ב"סטודיו 54".
רגע. סטודיו 54 המפורסם, ההוא עם ברוק שילדס.
בסדר? עם ברישניקוב, הלסטון, דונה סאמר.
לא ידעתי אם זה קטע של קריאה ותגובה.
כן, איש לא הצטרף. -לא יודע. בכל מקרה,
הערת שוליים על ההופעה בסטודיו 54, זאת הייתה תחרות להקות והפסדנו.
אז התכוננו להופעה בסטודיו 54,
ורצינו לנגן את השיר "קוקי פוס".
מעולם לא ביצענו אותו בהופעה חיה, אבל חשבנו...
היה לנו רעיון לבצע את השיר עם די-ג'יי.
חבר סיפר שהוא מכיר סטודנט באונ' ניו יורק שיודע לעבוד כדי-ג'יי,
ורוצה להיות מפיק ראפ, ויש לו ציוד של די-ג'יי וכל זה.
אבל חשוב מכך, הייתה לו מכונת בועות.
רגע, מה אמרת, אד-רוק? מכונת בועות?
כן, אחי. כן, מייק די. הייתה לו מכונת בועות.
בסדר.
אז הלכנו לפגוש אותו בחדר שלו במעונות.
אבל כשהגענו, פתח את הדלת חובב הבי מטאל עם ארוך שיער,
עם כפפות עור מוזרות עם רוכסן שממש הבהילו אותנו.
לא ייתכן שזה הבחור.
הוא פתח את הדלת ונכנסנו לחדר מעונות זעיר.
והוא מלא במערכת הגברה עצומה,
פטיפונים ומכונות תופים.
וכן, גבירותיי ורבותיי, מכונת בועות.
אז מה אנחנו עושים?
שכרנו אותו בו במקום.
וזה ריק רובין.
בהתחלה, החיבור שלנו עם ריק רובין נראה מוזר.
כלומר, הוא מלונג איילנד ואנחנו מהעיר ניו יורק.
בנוסף, ריק אהב דברים אחרים שלא היינו בקטע שלהם.
כמו היאבקות והבי מטאל.
ואנחנו חשבנו שהחרא הזה די מטופש.
ריק נראה הרבה יותר מבוגר מאתנו ו...
ובכן...
צריך לעבוד על התזמון של התמונה.
כלומר... -עם ה...
שנגיד משהו על השלט של הכבלים או לא?
כולם חושבים על זה, כן?
זה נחשב להיי-טק באותה תקופה.
היה את השלט של הכבלים, הטלפון הרב-קווי. כלומר...
למה אי אפשר לחיות כמו בימי העבר, עם חפיסה של סיגריות סאלם
ומאפרה מזוינת מלאה ליד המיטה?
נכון?
ריק נראה הרבה יותר מבוגר מאתנו, והוא נראה בוגר יותר מאתנו.
והיה לו כסף כדי לשלם על דברים.
אבל החשוב מכל היה הביטחון העצמי שלו.
כל דבר שעניין אותו היה הדבר שצריך להתעניין בו.
וזה יכול היה להיות מדבק.
לא יכולת לבלות עם ריק
ולא להתלהב ממה שהלהיב אותו.
אז התחלנו להתעניין בערך בהיאבקות.
בערך.
ובהחלט נדלקנו על הבי מטאל. -בהחלט.
בהחלט. -בהחלט.
נדרש לנו רק שבוע כדי לעבור מהדעה
שהבחור עם הכפפות עם הרוכסן היה מטופש,
לדעה, "הוא הבחור הכי מגניב."
הוא הפך לחלק מהצוות הקבוע שלנו.
הוא הפך לסוג של אח גדול מגניב ומוזר.
והחדר שלו במעונות הפך למטה החדש שלנו.
לכלוב העכברושים החדש שלנו.
ומדי יום, במקום ללכת לביה"ס הלכנו לבלות בחדר של ריק.
האזנו לתקליטים, יצאנו לבלות במועדונים.
ואז הלכנו ל"קוזי סופ אנד ברגר" כדי לאכול.
ואז דיברנו על הערב ועל המוזיקה,
ועל כל המוזיקה שניצור יחד יום אחד.
אחרי ההופעה בסטודיו 54 היה לנו די-ג'יי.
אז חשבנו, "לעזאזל, בואו ננסה לשיר ראפ ונשלב את זה בהופעה שלנו."
- המטבח, ניו יורק -
אז ריק הצטרף ללהקה שלנו והפך לדי-ג'יי דאבל אר, כמובן.
בהופעות הראשונות שלנו עם ריק הופענו בחלק הראשון כלהקת הארדקור,
ירדנו מהבמה ואז הופענו בחצי השני כלהקת ראפ.
"ב-י-ס... -ט-י...
אנחנו רביעיית הביסטי שמרעידים ת'סצנה.
אני מאסטר אדם יאוך. -וסלופ הרוק.
עם מייק די. -קייטי שלנבך.
עכשיו היפ הופ, לא עוצר.
לפי הקצב אתם רוקדים עד שאתם נופלים..."
בסדר, בסדר. אני חושב...
הבנתם את...
הבנתם את הרעיון.
רוב הראפרים כותבים את המילים שלהם על פיסות נייר, נכון?
זה לא קטע כזה?
זה דבר אחד לבלות עם חבריך
ולשיר את "ראפרים פראיירים" כל היום,
אבל להיות על במה מול קהל ולשיר את המילים שלנו,
ובכן, זה היה שונה.
לא הבנו את זה, אבל ככל שהזמן חלף,
ככל שבילינו יותר עם ריק והתחלנו להתנהג כמו ריק,
בילינו פחות עם קייט,
ואולי אף יותר מכך, קייט בילתה פחות אתנו.
אני חושב שהחברים שלנו חשו מבולבלים מאוד
ולא הבינו למה אנחנו מבלים עם ריק כל הזמן.
אתם יודעים, הלהקה חייבת לאכול.
בערך באותו זמן ריק הפיק את שיר הראפ האמיתי הראשון שלו, "זה שלך",
עבור ראפר בשם טי לה רוק.
עד אז, את המוזיקה בתקליטי ראפ ניגנה בדרך כלל להקה.
והיא נוגנה בסאונד פאנקי ומעודן
כדי שישמיעו את זה ברדיו.
אבל "זה שלך" כלל רק ראפר ומכונת תופים.
זה היה מחוספס עם סאונד של פאנק.
אז לילה אחד
ריק אמר שהוא הולך לפגוש בחור בשם ראסל סימונס במועדון דנסטריה.
לא ידענו למה ריק וראסל נפגשים,
אבל התרגשנו לרגל אחריהם בזמן ששוחחו בבר.
כי הראסל הזה לא היה רק המנהל של ראן די-אם-סי,
הוא היה גם אחיו של די-ג'יי ראן.
הוא לא היה סתם בחור
שמכיר בחור שמכיר מישהו שמקושר לראפ.
ראסל היה הראפ.
הוא היה במרכז תעשיית הראפ.
כשראסל הלך היינו נרגשים כל כך,
רצנו לריק ואמרנו,
"יו, ריק, אתה חייב לספר לנו הכול.
מה ראסל הזה אמר לך?
אתה חייב לספר לנו על כל מה שדיברתם."
כלומר, התרגשנו.
-זה ממש טוב.
וככה נשמענו כשהיינו בני 16.
ריק סיפר לנו שראסל לא האמין
שלא רק ש"זה שלך" הופק על ידי מישהו שהוא לא שמע עליו,
הוא הופק על ידי בחור לבן.
ריק סיפר שנוצר ביניהם חיבור
והם הגו תוכנית להקים חברת תקליטים, דאף ג'אם.
רק רגע, רק רגע.
שימו לב, תנתקו את הטלפון ותצפו בזה.
ג'אם זה תקליט.
"דאף" זה קיצור לדפיניטיבי.
זה בהחלט התקליט הטוב ביותר שתוכלו לקנות היום.
- דאף ג'אם הקלטות -
דאף, דאף, דאף, דאף ג'אם!
ובמקום כלשהו בתוכניות האלה, ריק סיפר לראסל עלינו.
"יש לי שלושה ראפרים לבנים,
הם עדיין בתיכון.
הם חובבי פאנק-רוק, אבל הם אוהבים היפ-הופ עוד יותר.
הם מאזינים לראפ כל הזמן."
ראסל סימונס זיהה מיד את הפוטנציאל שטמון בניהול להקת ראפ לבנה.
ובתוך כמה ימים הלכנו למשרד שלו לדבר אתו.
חשבנו שיהיה לו משרד עצום ומפואר,
אבל הגענו לשם ומצאנו שני חדרים קטנים.
אבל מה שהיה מגניב הוא
שבאחד החדרים ראינו את קרטיס בלואו, מלך הראפ, נכון?
הוא היה במשרד של ראסל וניסה ללמוד לרקוד ברייקדאנס.
הוא ניסה להסתובב על ראשו משום מה.
לא רק זה, אני לא יודע אם...
מישהו כאן מכיר להקה בשם פול פורס?
הוא מוקף בחבר'ה של פול פורס
שמסתכלים עליו לומד לרקוד ברייקאנס.
זאת הייתה סצנה מטורפת, זה מה שאנחנו מנסים לומר לכם.
אז בכל הנוגע לביטחון עצמי,
ראסל אפילו היה יותר בטוח בעצמו מריק.
אם בילית בחברתו,
לא יכולת שלא להאמין לכל הדברים הנפלאים שהוא אמר שיקרו.
ב-1984, לאיש לא היה אכפת ממוזיקת ראפ.
בקושי השמיעו את זה ברדיו.
אבל בכל מקום שראסל ביקר הוא שיווק את זה לכולם.
"ראן די-אם-סי תהיה הלהקה הכי גדולה של הדור שלנו.
ריק רובין יהיה הפיל ספקטור של הראפ.
ביסטי בויז?
הם ראפרים לבנים והם יהיו הלהקה הכי מצליחה בעולם."
בסדר.
בואו נאט את הקצב לרגע.
זה עתה התחלנו לשיר ראפ.
היינו בינוניים במקרה הטוב,
אבל ריק וראסל האמינו בנו וזה נתן לנו ביטחון.
הם סידרו לנו להקליט את שיר הראפ הראשון שלנו.
שם השיר "קשה כמו אבן".
אני לא יודע. זה לא רגע השיא שלנו מול המיקרופון, בסדר?
אבל אתם חייבים להבין, אהבנו ראפ ורצינו בכל מאודנו להיות ראפרים.
רצינו בכל מאודנו להיות כמו ראן די-אם-סי.
"הראפרים הלבנים הראשונים, אנחנו לא מתחרטים.
אין שום תקלה בטלוויזיה שלכם."
ראסל סימונס כתב את השורה הזאת.
הוא אמר שאנחנו חייבים לשיר אותה כי היא נהדרת,
והיא ממש ראפ ופאנק, וכל הדברים האחרים.
הוא גם רצה מאוד שנשיר,
"אני מנגן על גיטרה, מנגן על תופים,
"לא סתם ראפרים, כוכבי רוק אמיתיים."
וזרמנו עם זה.
אתה הסמכות בעולם הראפ, בנאדם.
קרטיס בלואו המזורגג רוקד במשרד שלך.
אם אתה חושב שלשיר את זה יהיה ייחודי, חדשני, פראי ונועז,
בסדר. תגביר לי ווליום באוזניות.
"מייק די, אד רוק ואם-סי-איי,
עד מהרה אשמע אתכם אומרים,
באופן מסוים, יש כבוד לבחורים.
הם משתוללים, אתם יודעים שהם משתחררים.
משתחררים, משתחררים...
נמושה."
אני אשמח להטיל את האשמה על איכות השיר על ריק וראסל,
אבל אנחנו עמדנו מול המיקרופון.
כתבנו ושרנו את שאר המילים בשיר הזה.
הם רצו שנהיה גרסת קריקטורה של ראפ ללהקת מטאל בשנות ה-80,
אבל עם נעלי אדידס, טרנינג וכל זה.
והלכנו על זה.
ועוד איך. -נכון?
על אמת.
אבל הוחלט בשלב מסוים שצריך להעיף את קייט מהלהקה,
כי היא לא התאימה לזהות הראפרים הקשוחים החדשה שלנו.
נכון שזה ממש דפוק?
כשהביסטי בויז התחילו, רוב החברים שלנו היו בנות.
הבנות הכי מגניבות.
וזה מביך מאוד לחשוב שאכזבנו אותן.
לעזאזל, אולי קייט הייתה פורשת מהלהקה בעצמה בסוף,
אבל הדרך שבה זה קרה הייתה מחורבנת.
עד אז הלהקה שלנו הייתה יותר מעין בדיחה, מבינים?
משהו שעשינו כי זה היה כיף.
המטרה הגדולה שלנו הייתה להצחיק זה את זה.
אבל עכשיו היינו עם ריק וראסל, והיו להם תוכניות גדולות עבורנו.
אם ריק היה האח הגדול והגזעי,
אז ראסל היה הדוד המשוגע.
התחלנו לבלות יחד מדי ערב, בילינו יחד כל הזמן.
יצאנו למועדונים, שתינו קוקטיילים כמו "סקרודרייבר" ו"בראס מאנקי".
היינו כמו משפחה כיפית דפוקה.
כעת, כשאתם צעירים ושיכורים, וראסל סימונס אומר לכם
שאתם תהיו להקת הראפ הגדולה בכל הזמנים,
ובכן, אם שומעים את זה מספיק, מתחילים להאמין בשטויות האלה.
ואז קרה חרא מטורף.
ספייק.
אני מצטער על זה. אמור להיות כאן סימן...
זאת הייתה בדיחה גרועה בכל מקרה. תמשיכו.
זה יקרה או לא יקרה?
לא הערב.
זאת ההופעה האחרונה. מתי זה אמור לקרות?
לא הטענו את זה במכונה.
אולי נצליח לעשות את זה לפני סוף הערב.
אני אטפל בזה.
זה קול שאומר, "חרא מטורף".
ויש קטע אנימציה שלם. חברי מקס טאנון עשה... בכל מקרה.
ידעתם שהיינו להקת החימום של מדונה בסיבוב ההופעות הראשון שלה?
ובכן, עשינו את זה.
-חרא מטורף.
הצלחתי.
בכל אופן...
יום אחד ראסל סימונס מקבל טלפון מהמנהל של מדונה, פרדי דמאן.
הוא שאל אם ראן די-אם-סי ירצו להיות להקת החימום של מדונה
בסיבוב ההופעות הראשון שלה.
וראסל אמר, "כן, הם מקבלים 20 אלף להופעה."
המנהל של מדונה אמר, "תודה, לא."
המנהל של מדונה התקשר לראסל סימונס כמה שעות אחר כך שוב ואמר,
"ראסל, הפאט בויז ירצו להיות להקת החימום של מדונה?"
והוא אמר, "בנאדם, הפאט בויז עסוקים. הם לא יכולים."
ראסל מעולם לא ניהל את הפאט בויז.
"אבל", הוא אמר,
"יש לי את הביסטי בויז והם יעשו את זה תמורת 500 דולר."
ולפני שהבנו מה קורה,
אנחנו בסיאטל, וושינגטון, במלון ארבע העונות,
מתכוננים להיות להקת החימום של מדונה בסיבוב הופעות.
זוכר את זה?
לפני סיבוב ההופעות, הגינו תוכנית מבריקה.
מה נוכל לעשות שיגרום לכל האנשים האלה לזכור אותנו?
לבטח לא יכולות השירה שלנו באותה תקופה.
הרעיון שלנו היה שנהיה הכי גסים ונוראיים שנוכל להיות על הבמה.
כדאי לכם להיזהר בדטרויט, פילדלפיה, סינסינטי, אל-איי.
אנחנו באים לעיר שלכם.
כלומר, אם רק היינו עולים על הבמה
ומבצעים את שני השירים שהכרנו,
וזה כל מה שהיה לנו בזמנו,
והיינו אומרים, "תודה לכולם. לילה טוב."
למי יהיה אכפת?
במקום זאת, נהיה בלתי נשכחים.
שמוקים מזוינים בלתי נשכחים.
אנחנו כוכבי רוק אמיתיים.
כולם באים לראות את מדונה,
והם לבטח לא שמים עלינו זין.
אבל כאן הקטע של ריק עם היאבקות נכנס לתמונה.
הוא רצה שנהיה נבלים כמו בהיאבקות,
נצרח לתוך המצלמה בצדי הבמה, ככה.
הסיבה היחידה לכך שעוד לא צילמנו קליפ היא מפני שברגע שנעשה את זה,
יצטרכו לשנות את השם מאם-טי-וי לביסטי טי-וי.
כי זה כל מה שהם ישדרו, כל היום וכל הלילה.
"הביסטי בויז, אחת הלהקות הטובות ביותר כיום." הנה זה.
אני חושב שאני מבזבז את זמני.
אולי אתה לא מסוגל להבין.
נראה לי שהראיון הסתיים.
תודה רבה. -גם אני.
וכך...
וכך, מדי ערב במהלך סיבוב ההופעות של מדונה,
יצאתי לשם ונתתי נאום כמו זה.
"אני המלך אד-רוק.
ואני המלך המזוין של תאטרון המלכים.
ואנחנו הביסטי בויז.
באנו לכאן הערב כדי לרסק את המתחרים.
אחרי שנצא מכאן הערב, אתם יכולים לשרוף את המקום.
כי בני זונה, אתם לא שווים כלום."
רק תזכרו שאלה האנשים שאדם קילל.
אלו היו יחסי שנאה-אהבה.
אנחנו שנאנו אותם, הם שנאו אותנו. זאת הייתה אהבה.
אז חזרנו הביתה מסיבוב ההופעות והדבר הראשון שעשינו
היה לדבר עם כל מי שהסכים להקשיב ולהגיד,
"יו, היינו בסיבוב הופעות עם מדונה."
זה היה הדבר המזוין הכי נפלא אי פעם.
חזרנו הביתה וזה הפך לרשמי.
אנחנו להקת ראפ.
באמת?
כיף? -כן.
כן, זה חוזר, אדם. זה חוזר.
ערב אחד, ראסל סידר לנו הופעה במועדון בשם "האנקור",
כלהקת החימום של קרטיס בלואו, מלך הראפ.
הסתכלנו זה על זה ואמרנו,
"יו, אנחנו להקת החימום של קרטיס בלואו? זה אחלה."
כעת... -אגב, זה ציטוט מדויק.
רק שתדעו. -זה נכון.
ב"אנקור" יש קהל מעריצי ראפ שכולו שחור,
היינו הבחורים הלבנים היחידים במקום.
איכשהו, החלטנו שזה רעיון טוב
להגיע לשם בלימוזינה לבושים ככה.
מה מצחיק כל כך?
כן, אלה בנדנות על הראש שלנו.
אז...
אז כשעלינו על הבמה ב"אנקור" כדי לבצע את "קשה כמו אבן",
הדליקו את כל התאורה במקום.
תאורת פלורסנט, כמו בסופרמרקט מזוין.
וכל מיני בחורים בקהל התחילו לצעוק עלינו.
"יו, מנודואים. מה המצב?"
"מנודו, אני מת עליכם."
כן, הם קראו לנו להקת "מנודו".
למעשה, הם אמרו "מנודואים", ברבים.
כן.
אז כן, נפטרנו מהמראה הזה מהר מאוד.
פרק 3.
השיר ששינה הכול.
- פרק 3: השיר ששינה הכול -
התחלנו לכתוב שירים בדרך שונה.
לא הלחנו רק עם גיטרה, בית, פזמון, בית, פזמון.
השתטות הפכה לתהליך היצירתי שלנו.
זה הלך בערך ככה.
מייקי.
הלכנו ברחוב.
ככה...
היי.
ככה היינו הולכים ברחוב.
מה שלומך? -מה המצב, בנאדם?
התאמנו על זה.
הלכנו לנו ברחוב, כן?
התחלנו לזרוק זה לזה קטעים משירים
ושטויות שהצחיקו אותנו.
אחד מאתנו זרק מילים אקראיות משיר שאהבנו, לדוגמה...
רק רגע.
ואז השני היה אומר, "יו, זה צריך להיות שיר.
הוא צריך לומר, רק רגע, ואז נבקש מריק להגיד..."
תן בראש.
ואז מישהו היה אומר, "זה צריך להיות..."
היי, לירוי.
וזה השיר.
כעת...
ואז נכנסנו לאולפן עם הרעיון הפשוט והמטופש הזה.
ויצרנו מזה שיר.
יו, לירוי!
"רק רגע, רק רגע.
תן בראש."
אדם היה שם והקיש באובססיה
על הפדים של מכונת התופים שלו.
וכשהוא היה ממש נלהב,
הוא תלש את האוזניות מראשו, זרק אותן הצדה ואמר,
"יו, יו, חבר'ה, תקשיבו לזה."
לא, לא. זה אתה, מייק.
אני הייתי ככה.
בכל מקרה, הוא יצר...
ברצינות, אני מחלק לך שבחים, אדם.
הוא יצר מקצב מדליק עם נגיעות של סווינג.
אבל כשיאוך ואני שמענו את זה אמרנו, "חרא".
אבל כשהוספנו לזה את המקצב של מכונת תופים 808,
זה שינה הכול.
"רק רגע, רק רגע.
תן בראש."
אז הניחו לנו לנפשנו.
יצרנו מוזיקה ואהבנו את זה.
במקום לנסות להתנהג ולהישמע כמו מישהו אחר,
כמו שעשינו ב"קשה כמו אבן",
עכשיו פשוט היינו מי שאנחנו.
או לפחות גרסת פנטזיה של עצמנו.
ריק קפץ לאולפן והשמענו לו את השיר.
והוא התחרפן מזה לגמרי. הוא אמר,
"חבר'ה, אל תשנו דבר, זה נהדר.
אני רוצה להשמיע את זה לראסל.
אנחנו צריכים לשחרר את זה."
הופתענו, אבל התרגשנו.
ריק עשה לזה מיקס, גרם לזה להישמע טוב יותר ומקצועי יותר.
הוא גרם ל-808 להישמע מטריף.
ככה. -ככה.
יכולתם לשמוע את זה מרעיד חלונות של מכוניות בכל רחבי החוף המזרחי.
זה גם פוצץ מערכות הגברה רבות.
גילינו איך לשלב יחד את כל האלמנטים השונים שאהבנו,
מקצבים, סימפולים, סקראצ'ינג, ולהפוך אותם לשיר.
להפוך אותם לסגנון חדש.
אבל חשוב מכל, מצאנו את הקול שלנו.
"אני מתפנן ממש מגניב כשאני מתפנן.
כשאני ממלא את כיסיי בשטרות.
שותה בירה על אדן החלון.
כשאני מסופק אני רגוע לגמרי.
כרגע חזרתי הביתה כי השתחררתי בערבות.
מה השעה? זה הזמן לקנות בירה."
אז ראסל וריק שחררו את "רק רגע, תן בראש" בדאף ג'אם.
והתחילו להשמיע את זה בכל מיני תוכניות ובמועדונים,
וזה היה ביג דיל עבורנו.
השמיעו את השיר שלנו לצד שירים כמו "הרעידו את הפעמונים" של אל אל קול ג'יי,
"פיטר החלילן" של ראן די-אם-סי, שירים שאהבנו.
סידרו לנו הופעה בפילדלפיה.
עלינו על הבמה וביצענו את השירים.
אני זוכר שביצענו את "רק רגע"
המועדון כולו.
זאת הייתה תחושה מדהימה למדי. חשבתי לעצמי, "לעזאזל".
אז אני בן 19.
יש לי קצת כסף בכיס.
ראפרים יודעים מי אני.
אנחנו נכנסים למועדונים חינם.
אנחנו מקבלים שוברי שתייה. אנחנו מדברים עם בנות,
משתכרים. -אד-רוק.
אנחנו עושים שטויות. כותבים מילים על מפיות.
אנחנו מצחיקים זה את זה.
ואז הולכים לאולפן ויוצרים שיר מתוך כל השטויות האלה.
הלילה הבא, השיר הבא.
"ארבע ושלוש, שתיים ואחת. -מה המצב!
וכשאני שר הפראיירים בורחים. -אמת!
מבלה עם אד-רוק ומייק די, ואתם לא.
יש לי יותר כסף מאשר לפיקאסו יש צבע.
יש לי מילים קשוחות ויש לי מילים חלקלקות.
אני לא מופתע שאת על הזין שלי.
ב-י-ס-ט-י."
אז אנחנו מקליטים כל הזמן, יוצרים שירים,
וראסל משחרר אותם כסינגלים.
שחררנו את "פול רוויר". -להיט ענק.
שחררנו את "סגנון חדש", השיר הזה.
להיט ענק.
ובשלב מסוים, ראסל נכנס לאולפן ואמר,
"את להקת הראפ הכי גדולה בכל הזמנים.
אתם תקליטו אלבום באורך מלא."
אז בזמן שעשינו את זה, אדם ואני
עדיין גרנו בדירות מחורבנות.
אתם יודעים, כנהוג בגיל 19.
אבל יאוך עבר לדירה חדשה ויפה בברוקלין הייטס.
הוא גר שם חינם
כי הוא היה השרת של הבניין.
זאת האמת. -נכון.
כן, אז עם הרדיאטור שלכם התקלקל, יאוך היה מגיע לתקן אותו.
היו לו אפס כישורים לתפקיד,
אבל הוא היה מסוגל לעשות כל דבר כמעט על סמך אינסטינקט.
אבל לילה אחד, אני ומייק קפצנו לדירה בשעה מאוחרת,
והיה לו רמשקול על השולחן במטבח.
אבל זה לא היה רשמקול של קלטות.
זה היה רשמקול סליל לסליל,
שלא ידעתי בכלל שיש לו.
אני עומד שם ולומד את זה,
מנסה להבין מה דבר הזה.
יש לו את הסרט מסליל אחד,
ובמקום להעביר לסליל השני, כמו שקורה בדרך כלל,
זה יוצא מסליל אחד, עובר מסביב לסטנד של מיקרופון,
ואז עובר מסביב לסטנד מיקרופון נוסף.
ואז זה עובר מסביב לכיסא,
וחוזר חזרה לסליל השני.
אדם ואני הסתכלנו על זה ואמרנו,
"זה קסם מזוין, נכון?"
ואז יאוך קם ולחץ על "נגן".
אז מתחיל פתיח התופים
של "כשהסכר נפרץ" של לד זפלין.
אבל במקום כל השיר, זה היה רק האינטרו, שוב ושוב.
ראיתי תקליטנים עושים את זה עם שני תקליטים ושני פטפונים.
אבל בחיים לא ראיתי את זה נעשה עם רשמקול סליל לסליל.
הסאונד והמרכיב החזותי היו קסומים בעינינו.
יאוך סיפר לנו שהוא שמע
שג'ימי הנדריקס וסליי סטון ביצעו לופים והוא רצה לנסות את זה.
איפה הוא שמע על זה?
לא היה יוטיוב או גוגל בזמנו, נכון?
לקחנו את היצירה של יאוך לאולפן,
ויצרנו שיר בשם "חורזים וגונבים".
"עלי באבא וארבעים השודדים,
עלי באבא וארבעים השודדים,
שורפים ומשתוללים, חורזים וגונבים..."
אז בזמן שכתבנו והקלטנו את מה שיהפוך ל"רישיון להיות מגניב",
ריק רובין הפיק גם את האלבום החדש של ראן די-אם-סי "מחוללים מהומה".
הגרסה שלהם לשיר "לך בדרך זו" של אירוסמית'
היה להיט זרם מרכזי ענק ברדיו ובאם-טי-וי, נכון?
ראן די-אם-סי הפכו ללהיט ענק בכל רחבי העולם.
הם יצאו לסיבוב הופעות באותו קיץ, ב-1986.
ראסל ארגן שנהיה להקת החימום שלהם.
התפקיד של הביסטי בויז בסיבוב של "מחוללים מהומה"
הוא להלהיב את כולם כדי שיבואו להופעות.
אז חשבנו שנחולל מהומה על הבמה,
ופשוט נדליק את הקהל.
הם הצליחו כל כך, כשסיבוב ההופעות הגיע למיאמי,
האמרגנים שדרגו את המקומות מאולמות כדורסל לאצטדיוני בייסבול.
ג'ו פרי וסטיבן טיילר מאירוסמית' טסו ממיאמי
רק בשביל לבצע שיר אחד אתם.
וזה היה אמור להיות מפגן ראווה מזוין.
"היא מתחילה להתנדנד עם הבחורים,
"ורגליה עפות באוויר..."
עוברים לרגע הגדול כשאירוסמית' עומדים להצטרף לראן די-אם-סי על הבמה
כדי לבצע את הלהיט הכי גדול בעולם.
הם יוצאים החוצה והקהל משתולל.
אבל עכשיו יש בחור נוסף על הבמה.
יאוך.
ליאוך הייתה במקרה גיטרה בס.
וג'אם מאסטר ג'יי מראן די-אם-סי חשב שזה יהיה מצחיק
אם הוא ינגן בס בלהיט הגדול יחד אתם ועם אירוסמית',
על הבמה, באצטדיון בייסבול במיאמי.
ויאוך סיפק את הסחורה כמו גדול.
המבט על פרצופיהם של החבר'ה מאירוסמית' היה של מבוכה אדירה.
"מי השיכור המטונף הזה על הבמה?
ולמה הוא מנגן על הבס אתנו?"
לאורך כל השיר
יאוך ניסה כל הזמן לנגן גב אל גב
עם ג'ו פרי המזורגג, שלא הסכים לעניין, נכון?
והוא פשוט...
בסוף יאוך רדף אחריו על הבמה כשהוא רץ אחורה.
וכולנו עמדנו בצד של הבמה,
מסתכלים, צורחים, צוחקים ונהנים מכל רגע.
ולא רק שהיה ממש כיף לצאת לסיבוב הופעות
ולבלות עם ראן די-אם-סי,
גם למדנו המון מלצפות בהם ערב אחרי ערב.
זה היה כמו בי"ס לראפ.
"כן, כן, אנחנו לא עוצרים, ממשיכים, את המקום מזעזעים.
ובכן...
אין לי מה להוכיח.
שימו לב, כוונתי היא לרקוד בקצב.
שותה מהחבית, פחיות, בקבוקים ושישיות,
בין הפטיפונים, שומר...
קוראים לי ראן, יש לי אחלה קלפים.
תקשיבו למילים שאני מפציץ בסטייל.
שמו די-אם-סי והוא לצדי
אז קח ת'מיקרופון..."
אבל כשחזרנו הביתה,
גילינו שריק עשה מיקס וסיים את כל התקליט שלנו.
זה היה מוזר שהוא עשה את זה ללא ידיעתנו.
יאוך תמיד התעניין בהיבטים הטכניים של הקלטות,
אז אני בטוח שזה ביאס אותו או עצבן אותו.
אבל מה שריק עשה היה מדהים למדי.
הוא לקח את שירי הראפ המוזרים שלנו
וגרם להם להישמע נקיים, גדולים, מלוטשים ומוכנים לרדיו.
הם נשמעו יותר כמו המנונים אמיתיים ופחות כבדיחה.
- ביסטי בויז -
"קוף מפליז, הקוף הפאנקי,
קוף מפליז ג'אנקי, הקוף הפאנקי.
קוף מפליז."
פרק 4.
מוקדם יותר הזכרנו שיר שחשבנו ששינה הכול.
והוא אכן שינה, מבחינה מסוימת.
אבל זה באמת השיר ששינה הכול.
עובדה משעשעת, כמעט סיימנו את התקליט "רישיון להיות מגניב",
אבל ראסל אמר שהתקליט לא ארוך מספיק,
אז היה חסר לנו עוד שיר אחד.
ליאוך ולחברו טום קושמן הייתה להקה מהצד בשם "ברוקלין",
והיה להם שיר בשם "תילחם על זכותך לחגוג".
ויאוך אמר,
"למה שלא נשתמש בשיר של ברוקלין עבור הביסטי בויז?"
הם יצרו את השיר הזה כבדיחה.
מעין המנון מזויף שלועג לאנשי מסיבות וחברי אחוות.
בחיים לא באמת פגשנו איש מסיבות או חבר אחווה.
אבל חשבנו שמצחיק בטירוף לצחוק על זה.
אז הרעיון הגדול שלנו לקחת קצת מזה,
קצת מזה,
וכחצי כוס מזה.
ואז מערבבים הכול יחד.
ומה שיוצא זה...
"אתה חייב להילחם על זכותך
לחגוג."
ודברים התחילו לקרות ממש מהר.
התחושה הייתה שלמחרת התקליט שלנו יצא.
ואז הקליפ יצא.
זה בכל מקום.
אני בבית, אוכל דגני בוקר,
ורואה את השיר משודר באם-טי-וי חמש פעמים בשעה.
כולם צפו באם-טי-וי בזמנו.
ואנחנו הופענו שם כל הזמן.
הקליפ תוצרת בית שיצרנו בדירה של חבר שודר עכשיו
בין קליפים של מייקל ג'קסון המזורגג, פרינס וטינה טרנר.
זה היה חרא מטורף.
עברנו מלהיות מפורסמים...
חרא מטורף. -בחייך.
עברנו מלהיות מפורסמים ברדיוס של 14 גושי בניינים
למפורסמים בסצנת ההיפ-הופ המחתרתית,
ועד למצב שזיהו אותנו ברחוב אחרי ש"רישיון להיות מגניב" יצא.
בכל מקום שהגעתי אליו אנשים התחילו לצעוק...
"יו, מייק די."
"מה המצב, אחי?"
אותו דבר קרה לי וליאוך. הלכנו ברחוב,
מישהו זיהה אותנו ואמר...
"יו, מייק די."
סיפור אמיתי.
אז הרגשנו טוב מאוד עם עצמנו.
וכחודשיים אחר כך,
ראסל שלח אותנו לסיבוב ההופעות הגדול הראשון שלנו באמריקה.
אז מה אנחנו עושים?
לקחנו אתנו את דייב סקילקן, את זיי, את די-ג'יי הוריקן,
ואת כל שאר החברים שלנו
התקליט שלנו נמכר בכמויות אדירות.
ואז העניינים התחילו להרגיש באמת שונה.
להיות מפורסמים בעיר שלנו זה דבר אחד,
אבל להיות מפורסמים בקניון במיזולה, מונטנה,
זה כבר משהו שונה לחלוטין.
אז לפני שסיבוב ההופעות התחיל,
ראסל סימונס הפגיש אותנו עם בחור מוזר
כדי לדבר על התפאורה על הבמה.
אז רק בשביל להסתלבט על הבחור אמרנו, "כן, אחי, אתה יודע,
אנחנו רוצים שישיית בירות באדווייזר בגובה שלושה מטר כעמדת די-ג'יי."
בסדר. -אנחנו רוצים כלוב עם רקדנית.
בסדר. -אנחנו רוצים קופסה גדולה
עם בולבול באורך שמונה מטר שיקפוץ ממנה בסוף ההופעה.
זה קל. כן, אין בעיה. -בסדר?
ולפני שהבנו מה קורה,
הגענו למיזולה, להופעה הראשונה, והנה זה.
מייק די, שחק אותה, שחק אותה.
שיחקנו אותה, התרגשנו.
לא היה לנו מושג מי יבוא לצפות בנו.
לבטח לא חשבנו שאנשי המסיבות וחברי האחווה
שלגלגנו עליהם יגיעו.
אבל הסתבר שהם אהבו מאוד את "תילחם על זכותך לחגוג".
ואתם יודעים מה? אהבנו להיות נאהבים.
אז לעזאזל עם זה. תן לי בירה, בואו נדפוק את הראש.
כעת, כל מה שראסל אמר שיקרה באמת קרה.
הוא הופיע כל הזמן באיזו עיר אקראית במהלך הסיבוב והזכיר לנו.
"רואים? אמרתי לכם, מזדיינים,
תהיו גדולים יותר מקפטן קראנץ'."
ההופעות הלכו וגדלו.
אלף אנשים בערב אחד, 2,000 למחרת.
שיקגו, אטלנטה... -מיאמי.
מיאמי.
מינכן. -מינכן.
יוסטון.
הופעות, בתי מלון, מסיבות שאחרי, מסיבות שאחרי-אחרי.
עשינו את החיים הכי משוגעים בחיים שלנו ודברים התפוצצו.
"רישיון להיות מגניב" הוכתר רשמית
כאלבום הבכורה שנמכר הכי מהר בתולדות החברה שלהם.
אלה הם... -הביסטי בויז.
את צודקת.
"רגל על הגז, לעולם לא מטאל מזויף.
המנוע חם יותר מקומקום רותח..."
ב-1987, הביסטי בויז יכבשו את אמריקה.
"באתר, מופיעים בכל המדינה,
הביסטי בויז תמיד בחופשה."
איך שלושתכם הכרתם? בג'וליארד?
"את הכסף שלך אני לוקח,
נוסע מחוף לחוף לראות ת'בנות.
בזמן שאתם עובדים מתשע עד חמש,
ביסטי בויז במדיסון סקוור גרדן, נותנים בראש.
אבל משהו מוזר התרחש במהלך כל זה.
מלגלוג על אנשי מסיבות הפכנו לאנשי מסיבות בעצמנו.
בואו נדפוק את הראש יחד!
יו, מה המצב, אם-טי-וי?
אנחנו הביסטי בויז! -כן!
אז שירים שכתבנו כבדיחה קיבלו משמעות חדשה.
לדוגמה, היה לנו שיר בתקליט הראשון
שהיה אמור להיות מעין בדיחה מטופשת ואירונית,
אבל זה לא היה מצחיק, באופן מובן.
אני אדקלם לכם את המילים של השיר.
"בנות, כדי לשטוף כלים.
בנות, כדי לנקות את חדרי.
בנות, כדי לעשות לי כביסה.
"בנות, ובשירותים. בנות."
לא ידענו בזמנו מה נחשב לבדיחה ומה לא.
כלומר, הכול נהיה מטושטש מאוד.
הקווים הפכו למטושטשים.
למשל, הייתי חופשה מסיבוב ההופעות, אבל לא התקשרתי לחבריי
מפני שלא ידעתי איך להתחבר אליהם יותר.
כלומר, לא זיהיתי בכלל את האדם שהפכתי להיות באותו שלב.
אני זוכר מקרה ספציפי, ראיתי את קייט שלנבך במעדנייה,
ולא אמרתי היי.
אולי היא לא ראתה אותי. אני לא יודע.
אבל אם היא כן ראתה אותי,
היא לבטח ראתה גרסה שונה מאוד שלי.
אני זוכר שהייתי בחלק האחורי של החנות ליד המקררים,
והיא שילמה על משהו בחלק הקדמי,
היא צחקה ונהנתה עם חברה שלה.
אני מניח שלא אמרתי היי כי חשתי נבוך
כשחשבתי על עד כמה השתניתי.
בנוסף, אפרופו שינוי,
אני רוצה לזרוק הערת אגב זריזה ולהתנצל בפני אחי, מתיו,
על הפעם ההיא שקראתי לו כל הזמן "כסף"
בזמן שניסינו לנהל שיחה רצינית.
אני אמרתי, "יו, כסף, אני לא יודע, כסף."
והוא אמר, "יו, מה אתה עושה, לעזאזל? אני מדבר."
בכל מקרה...
מתיו, אני מצטער. זאת הייתה התנהגות של שמוק.
מה שמביא אותנו לפרק 5, "שמוקים בקופסה".
- פרק 5: שמוקים בקופסה -
התקליט נמכר בכמויות אדירות, וההופעות הפכו ליותר ויותר מטורפות.
הרבה אלכוהול והרבה קללות.
בדרום, ניסו להחרים אותנו בגלל התנהגות וולגרית.
נאלצנו לרדת מהבמה בהתגנבות אחרי הופעה, להיכנס לוואן
ולחצות את גבולות המדינה כדי שלא יעצרו אותנו.
התקשורת הבריטית הייתה בסביבה בזמנו,
והם כתבו כל מיני כתבות עלינו.
אז כשהגענו לסיבוב הופעות באנגליה,
הם המציאו כל מיני סיפורים עלינו
ופרסמו אותם בעמודי השער של העיתונים.
- אלילי פופ מלגלגים על ילדים גוססים -
הייתה ציפייה מוזרה שנהיה מניאקים מזוינים.
באמת שלא עשינו את זה. רק כהערת אגב, זה לא קרה.
- אנחנו שונאים את אנגליה. כן, אלה הביסטי בויז ההם -
ברצינות. אבל אהבתי שהם אמרו, "הורוביץ האיום ונורא".
אהבתי את זה, אבל... -כן.
חבל שהשם הזה לא נדבק.
הורוביץ האיום ונורא? -כן, זה שם טוב.
הייתה ישיבה בפרלמנט
כדי להחליט האם לאפשר לנו להיכנס לבריטניה או לא.
- תתחפפו, ביסטים -
ברצינות,
בכל עיר שהגענו אליה במסגרת הסיבוב, הקהל פיתח אווירה
של "בני זונה,
אתם לא שווים כלום לעומתנו".
אז כשהגענו להופעה האחרונה של סיבוב ההופעות בליברפול,
הקהל התחרפן.
- הביסטים בהתפרעות אלימה -
כבר בשיר הראשון של ההופעה בליברפול
הקהל התחיל לשיר שירי כדורגל ולהשליך עלינו חפצים.
ואז זה הפך לסופה של פחיות בירה...
אלוהים אדירים, מייק, בחייך.
סופה של פחיות ובקבוקי בירה.
אז באמצע ההופעה ירדנו מהבמה ונסענו חזרה ללונדון.
- ביסטי בויז נמלטים תחת מטר פחיות -
אחרי כל זה, אתם חושבים שלקחנו הפסקה לשנייה, נכון?
אתם יודעים, כדי לאפשר לעניינים להירגע.
אבל לא לקחנו הפסקה.
המשכנו הישר משם לסיבוב הופעות ביפן.
ואחרי הסיבוב ביפן,
חזרנו לארה"ב והמשכנו בסיבוב ההופעות.
בלי הפסקות.
זה פשוט לא עצר.
ראסל אמר, "אתם חוזרים להופעות.
אתם תרוויחו הרבה כסף ותהיו כוכבי רוק מאושרים."
"בסדר, ראסל, מה שתגיד."
כלומר, הוא היה המנהל.
אם הוא אמר, "תצאו לסיבוב הופעות", אנחנו עשינו את זה.
לא פקפקנו בזה יותר מדי.
הרגשנו שאנחנו צריכים לעשות את זה.
אבל לא היינו בוגרים מספיק כדי לקום ולומר
שהתחלנו לא לאהוב את השירים שלנו.
שזאת תחושה ממש מחורבנת.
יאוך היה הראשון שהראה סימנים לכך שהוא לא רוצה להיות שם.
זה לא שלא נהנינו כחברים.
פשוט ההצגה התחילה להיות רק זה.
הצגה.
גימיק מזוין.
היינו פשוט עייפים.
התגעגענו למשפחות שלנו.
התגעגענו לבית.
התגעגענו לדברים כמו ללכת למעדנייה כדי לקנות כריך.
התגעגענו לאנשים שהיינו פעם.
כל השטויות שנהגנו לומר, הכלוב עם הרקדנית,
הבירות והשמוק בקופסה.
כל העניין נהיה פשוט מביך.
התשנו את עצמנו.
הביסטי בויז הפכו במהירות.
הבחור המצחיק והמבושם קלות עם אהיל מנורה על הראש,
לשיכור המכוער שאנשים מנסים לסלק מהדירה שלהם.
זה כמו בסרט של ביל מוריי "לקום אתמול בבוקר".
כשהוא חי את אותו יום שוב ושוב.
אבל בסרט שלנו, זה היה השמוק המזוין
שזינק לאוויר בסיום של כל הופעה.
הבעיה הייתה שאנחנו בנינו את הקופסה, ואנחנו השמוקים בתוך הקופסה.
הגישה הייתה, "איך נצליח לסיים את ההופעה הכי מהר
כדי שהשמוק המטופש יחזור לקופסה ואנחנו נוכל להתחפף מהבמה."
- אם-טי-וי -
- חדשות -
מה קרה לביסטי בויז?
בסוף 1986 הם שחררו את "רישיון להיות מגניב",
אחד מאלבומי הבכורה המצליחים ביותר בכל הזמנים.
אבל הם טרם הקליטו אלבום נוסף ופנו לדרכים נפרדות
מאז שסיבוב ההופעות שלהם עם ראן די-אם-סי הסתיים בסתיו שעבר.
בימים אלה, מייק די ואם-סי-איי מנגנים בלהקות באזור ניו יורק.
בעוד אד-רוק שוהה בלוס אנג'לס ועובד על סרטו הראשון.
אתה חדש בשרמן, נכון?
כן, עברתי לכאן בקיץ האחרון.
לבית הגדול הזה.
אתה רוצה לעזור לי לשטוף את המכונית?
עכשיו?
בסדר.
בסדר, אז...
זה סרט ששיחקתי בו מיד לאחר הסיבוב של "רישיון להיות מגניב".
שם הסרט "מלאכים אבודים", והוא נורא ואיום.
אל תחפשו אותו, בבקשה. בסדר?
אנא, אל תחפשו אותו ותצפו בו.
אל תעשו את זה, בבקשה.
בכל מקרה...
12 החודשים האחרונים של סיבוב ההופעות
גרמו לי להרגיש שטורנדו תלש אותי מדירתי בניו יורק,
סחרר אותי בעודי מקיא מסביב לעולם, והפיל אותי על הראש בהוליווד.
ואז לוהקתי לסרט הזה.
הייתי בן 22, ולא היה לי מושג מה קרה כרגע.
לא דיברתי עם אדם או מייק במשך כמה חודשים.
לא רבנו או הסתכסכנו, או משהו כזה,
אבל בפעם הראשונה לא באמת רצינו לבלות זה עם זה.
אני מניח שהיינו זקוקים להפסקה, להיפרד זה מזה לזמן קצר.
יאוך היה בניו יורק, והוא התמקד בלהקה השנייה שלו, ברוקלין.
ואני עשיתי את הסרט הזה באל-איי.
מייק היה...
מייק, מה עשית אז?
בכנות, פשוט התנסיתי עם הרבה סמים.
נכון, נכון.
באשר אליי, אני ברחתי מכל מיני דברים.
אמי נפטרה, רגע לפני ש"רישיון להיות מגניב" יצא.
וההזדמנות לברוח ולהפוך למישהו אחר
לא יכולה הייתה להגיע בעיתוי מושלם יותר.
אז אחרי סיבוב ההופעות, המשכתי לברוח מכל מה שהרגשתי.
- אדם הורוביץ, 22 -
יום אחד, אחרי הצילומים, חזרתי למלון שבו שהיתי
ומישהו בקבלה אמר
שחבילה מחכה לי בחדר.
נכנסתי לחדר והייתה שם קופסה ענקית, ויאוך שלח אותה.
פתחתי את הקופסה ובתוך הקופסה הייתה עוד קופסה.
עוד קופסה ועוד קופסה, ועוד קופסה.
ואז הייתה שקית עם רוכסן עם קפה טחון בתוכה.
בתוך כל הבלגן הזה הייתה קלטת.
אלה היו הקלטות הדמו של להקת ברוקלין.
זה מוזר לעבור מלדבר עם מישהו מדי יום במשך שנים
למצב שבו לפתע פתאום לא שומעים ממנו כמה חודשים.
אז זה היה ממש מגניב שהוא שלח לי קלטת עם המוזיקה שלו.
הוא עשה את זה כדי שנוכל להתחבר כחברים.
אבל זה בהחלט גרם לי לעצור לרגע.
אולי זה מה שהוא עושה עכשיו.
אולי הסיפור של הביסטי בויז נגמר ואנחנו כבר לא להקה.
הסתבר שלא היינו ממש להקה, כי יאוך פרש.
הוא סיפר לנו על זה רק כמה שנים אחר כך.
נמאס לו להיות הבחור השיכור במסיבה.
יאוך אמר שראסל לא מקשיב לו
ומנסה כל הזמן לשכנע אותו שהכול בסדר,
ושהוא צריך לחזור להופיע,
למזוג מים לפחית בירה ולהשפריץ לכל עבר,
וכל מיני שטויות אחרות של ליצנים.
ליאוך נמאס.
אז הוא אמר לראסל, "אני פורש".
במהלך כל הטירוף הזה, הפסיקו לשלם לנו תמלוגים.
הרווחנו את הכסף מהופעות.
הופעות גדולות, הופעות במדיסון סקוור גרדן.
אבל קיבלנו אפס דולרים על אלבום המולטי פלטינה "רישיון להיות מגניב".
האלבום המזוין שקבוצה של חברים יצרו יחד.
נהנו מאוד ליצור אותו יחד.
בילו שעות כשהם צוחקים
בבתי קפה, מועדונים, אולפנים, חדרי מעונות, מוניות ומסיבות.
אבל עכשיו, תהיה הסיבה אשר תהיה,
חברת התקליטים החליטה שהיא לא צריכה לשלם לנו.
ריק וראסל, החברים שלנו. דאף ג'אם.
היינו שם אתם מהרגע הראשון.
הרגשנו שההצלחה של דאף ג'אם היא ההצלחה שלנו ולהפך.
כי היינו חברים.
ראסל טען שהפרנו את החוזה
מפני שעדיין לא התחלנו להקליט תקליט חדש עבור דאף ג'אם.
ראסל רצה "תילחם על זכותך לחגוג", חלק שני, עכשיו.
כשראסל החתים אותנו,
חשבנו שהוא מאמין בנו בדרך גדולה יותר.
אבל בדיעבד, הוא רק היה זקוק לשלושה ראפרים לבנים כדי להופיע באם-טי-וי.
הוא יכול היה לבחור כל אחד.
בכל מקרה, נחזור אליי. לוס אנג'לס.
אז אני שם ואני עובד על פרויקט.
בעצם, ספייק, תזרום איתי.
אפשר לראות את הקליפ שבו אדם נכנס לבריכה?
לא, אי אפשר... -אפשר לראות את זה שוב?
אבל תקרינו את זה כמה פעמים ברצף.
רק כמה פעמים.
בחיים לא נהגתי במכונית לתוך בריכה.
כן, ברור. -בסדר.
אבל אני רוצה לחשוב שאם אעשה את זה,
ברגע שארגיש שהמכונית בדרכה לבריכה,
התגובה שלי לא תהיה חוויה מינית אורגזמית כלשהי.
אני לא יודע, חבר'ה, זה די מדליק.
אני לא יודע מה עוד לומר.
בכל מקרה, אני הייתי בהוליווד.
בסדר, בסדר.
אז אני בהוליווד, במסיבה הוליוודית גדולה.
אני מבלה ליד הבריכה, כנהוג במסיבות הוליוודיות.
ואני שומע מוזיקה נפלאה בוקעת ממקום כלשהו.
"מה זה?" אני מנסה להבין מאיזה כיוון מגיעה המוזיקה,
אז אני מסתובב במסיבה ומחפש.
שמפניה, אדוני? -תודה, מייק די.
ככה אני הולך כשאני מסתובב במסיבות הוליוודיות.
דוני וולברג? היי, מה המצב?
סיימת עם זה?
אז אני עוקב אחרי המוזיקה בניסיון להבין מאיפה היא מגיעה,
ואני מגיע לטייפ קסטות.
וליד טייפ הקסטות עמד בחור בשם מאט דייק,
וחבר'ה בשם האחים דאסט.
- מאט דייק, האחים דאסט -
והם אמרו שהם יצרו את המוזיקה הזאת.
המוזיקה הייתה כל כך טובה שהתקשרתי לאדם ומייק למחרת ואמרתי,
"אתם צריכים לבוא ללוס אנג'לס ואנחנו צריכים להיפגש עם החבר'ה האלה."
והם באו.
לא ידעתי איך זה יהיה כשהם יגיעו,
כי לא התראינו מזה כמה חודשים.
אבל כשהם הגיעו לשם, התחושה הייתה כפי שהיא אמורה להיות.
בילינו יחד, האזנו למוזיקה הזאת.
כל הדברים האחרים שעשינו היו בסדר, נכון?
הלהקה של יאוך, ברוקלין, אני שיחקתי בסרט, מייק היה מייק.
אבל זה הזכיר לי
שהביסטי בויז זה הייעוד שלנו בחיים.
מבחינתי.
וקיבלנו החלטה מודעת מאוד בנוגע להמשך הדרך.
אף מנהל, מפיק או חברת תקליטים לא יקבלו את ההחלטות.
נהיה רק שלושתנו.
אז...
לא קורה הרבה בחיים שאתה מבין שאתה בפרק חדש בחייך.
פרק 6. פרק חדש.
- פרק 6: פרק חדש -
המוזיקה שיצרו האחים דאסט הייתה מדהימה
ועודדה אותנו לרצות ליצור תקליט נוסף.
אבל המציאות הייתה שכדי להמשיך לעבוד כלהקה,
היינו צריכים להיפגש עם חברות תקליטים חדשות.
אחת מהן הייתה קפיטול רקורדס.
אז הלכנו לפגישה עם הנשיא והוא אמר,
"לא עשיתם כלום ב"רישיון להיות מגניב". בואו נהיה כנים.
ריק וראסל עשו הכול.
אתם יצירה שלהם."
אבל באותו זמן הם היו מוכנים להמר עלינו,
למרות שזה סיכוי קלוש, שאולי נצליח לספק להם
"תילחם על זכותך לחגוג", חלק שני.
השיר הזה הביך אותנו,
אבל לא הביך מספיק כדי שלא נשתמש בו כדי להשיג חוזה הקלטות.
נכון? אז קיבלנו חוזה הקלטות, אבל עכשיו אנחנו צריכים מנהל.
אז בחרנו מנהל אולי לא מהסיבות הכי חכמות.
בחרנו בבחור הזה מפני שהוא ניהל את קני רוג'רס וליונל ריצ'י.
וחשבנו שהחרא הזה מצחיק.
לפעמים, בדיחות מטופשות הן לא תמיד
הדרך הכי טובה לנהל את העתיד הכלכלי שלכם.
בסדר?
בנוסף, היה לנו רעיון גדול.
טוב, אם כולנו נגור יחד באותו בית,
נוכל ליצור דברים רבים.
אז לקחנו את כל הכסף מחוזה ההקלטות החדש והגדול שלנו,
ושכרנו בית מפואר סופר יקר בגבעות הוליווד.
אבל לא סתם בית בגבעות הוליווד.
הבית הזה היה כמו מוזיאון של שנות ה-70.
זה היה "הארט ואשתו" משולב עם "ספינת האהבה" משולב עם...
בר הריגל ביגל מ"שלושה בדירה אחת".
אחי, "הארט ואשתו" היה פשוט אחלה אזכור.
זה היה נפלא.
בכל מקרה, הבעלים של הבית היו אלכס ומדילין גראסהוף.
בדיוק. -פרט שולי.
בתוך הבית הזה היה ארון נעול.
ואתם יודעים, כשאתה בשנות ה-20 שלך
ואתה סקרן, וסופר מסטול, ויש ארון נעול,
מה אתה עושה?
אתה פורץ את הארון בבעיטה, נכון?
אתה רוצה לדעת מה יש בפנים.
בתוך הארון היו כל התלבושות הנפלאות
של מדילין גראסהוף משנות ה-70.
כלומר...
כן, כן.
אנחנו מדברים על מעילי טלאים מזמש.
סרבלים מסטן.
הכול נוצץ ונפלא.
כובעי פרווה, וסטים מיוחדים.
חבר'ה, בא לכם ללכת לארוחת בבוקר
בבגדים של אוסקר מדיסון?
או שאתם מעדיפים ללכת לארוחת בוקר לבושים ככה?
זה הבית שבו גרנו. זה מייק.
אתה נראה נפלא.
תודה, אדם.
אם יש לך בריכה ואין לך גשר מעליה, אתה מפשל.
אבל תקשיבו, החדר שלי לא היה בתוך הבית.
זה היה חדר צדדי מוזר שהיה ממוקם כאן.
ובבריכה היה חלון קטן
שצפה ישירות לתוך החדר שלי ומתוך החדר ראו את הבריכה.
ומדי כמה ימים, בשש בבוקר,
הייתי שומע רעש חזק של דפיקות,
מתעורר ורואה את זה.
זה היה יאוך שאמר, "בוא נלך לאכול ארוחת בוקר."
אז השגרה היומית שלנו הייתה להתעורר בבית המטורף של הזוג גראסהוף,
ללכת לאכול ארוחת בוקר,
ואז הלכנו לפגוש את מאט דייק ואת האחים דאסט באולפן.
מאט דייק היה די-ג'יי,
והיו לו אלפי תקליטים בערמות בכל רחבי הדירה שלו.
והוא היה פשוט מגניב.
אני לא יודע. רצינו לדעת את מה שהוא יודע.
האחים דאסט היו סטודנטים למדעי המחשב בקולג' קליירמונט.
- אי-זי מייק, מזל מאזניים -
אי-זי מייק היה די-ג'יי.
ג'ון היה גאון מחשבים.
ולעזאזל, בחיים לא ראינו מחשב באולפן הקלטות לפני זה.
ונדלקנו בגדול על סימפולים.
"זה הג'וינט."
- נענעי את הישבן. במאי: נתניאל הורנבלואר -
האחים דאסט פתחו בפנינו עולם יצירתי חדש.
הוספנו שכבות על גבי שכבות.
יצרנו כל שיר הכי דחוס שאפשר עם מילים, סימפולים ובדיחות.
לקחנו שני דברים, שלושה דברים.
ערבבנו אותם וכך השיר יצא מעין קולאז'.
חשבנו שהמצאנו משהו ברמה אחרת.
"אני מסרסר כמו סרסורים, יש לי יאכטה וחסילונים.
אין שום בעיה ברגל שלי, סתם ראפר צולע אני.
נעצרתי במרדי גרא כי קפצתי על הבמה.
לאחי אם-סי-איי יש זקן תיש.
או, או, זאת קריאת הדיסקו שלי.
אם-סי-איי, אני נכנס לקצב."
כעת...
אני זוכר ערב אחד, בבית של הזוג גראסהוף,
יאוך ניגן מיקסים של החומרים שלנו בווליום סופר חזק.
צפינו על האורות המנצנצים של לוס אנג'לס מתחתינו,
והיינו די מסטולים באותו זמן.
יאוך פנה אליי ואמר, "יו, זה מגניב."
והגבתי באלגנטיות, "כן, זה מיוחד למדי, אחי."
זה באמת היה מיוחד.
כי בערך באותה תקופה יאוך השתחרר מבחינה יצירתית.
ללא ריק וראסל בסביבה, עשינו הכול בעצמנו.
ללהקה יש הרבה יותר עבודה מאשר רק לכתוב שיר ולשחרר אותו.
כמו סשנים של צילומים, תמונות ליחסי ציבור וכו'.
אחרי ש"רישיון להיות מגניב" יצא,
הדבר האחרון שרצינו לעשות היה סשן צילומים מוזר
עם אדם זר שלא הכרנו.
אז ליאוך היה רעיון. הוא אמר לנו, "נצלם את התמונות בעצמנו.
לוקחים את המכשיר עם הכפתור ומחברים למצלמה,
ואז נצלם בעצמנו..."
הדבר הזה, נכון?
אני מת על התמונה הזאת שלך, מייק.
תודה.
אז היינו צריכים ליצור עטיפה לתקליט. יאוך אמר כמובן,
"פשוט. נשתמש במצלמה הזאת שמצלמת ב-360 מעלות,
וזאת תהיה העטיפה של התקליט."
העניין הוא כזה. אנחנו יחד מדי יום, כל הזמן.
יאוך פשוט ידע הרבה דברים ואנחנו תמיד אמרנו,
"זה מגניב."
"איך הוא מבין בזה, לעזאזל? זה מוזר כל כך."
שוב, בדרך כלל כשמוציאים תקליט,
חברת התקליטים הגדולה מסדרת לכם במאי מפורסם.
אבל במקרה שלנו, היינו פרנואידים למדי באותה תקופה.
לא בטחנו באיש, אז יאוך אמר,
"לא, נשתמש בדוד שלי,
הבמאי השווייצרי האגדי נתניאל הורנבלואר.
הוא יבוא לכאן ויעזור לנו,
והוא יביים את כל הקליפים שלנו."
- קטע מתוך "מביט לתוך קנה של רובה" -
- במאי: נתניאל הורנבלואר -
יאוך הצטנע. הוא נתן את הקרדיט לדוד שלו
על חלק גדול מהניסויים והבימוי.
אבל יאוך היה הכוח המניע.
למעשה, בקליפ של "מביט לתוך קנה של רובה",
רואים אותנו לובשים את הבגדים של מדילין גראסהוף.
זה היה יום שבו פשוט לבשנו כל מיני בגדים שלה,
יצאנו לנסיעה ופשוט צילמנו את עצמנו.
אז תודה, מדילין, על העזרה.
- שדרך. במאי: נתניאל הורנבלואר -
"תן לעניים ולנצח אהיה אסיר תודה,
כי יש להם יותר סיפורים מאשר לג'יי. די יש סלינג'ר.
אני מחזיק בתואר. -ואתה המתמודד."
הורנבלואר בילה אתנו הרבה באותה תקופה,
וזה היה די מגניב כי הוא היה דוד של יאוך,
אבל הוא היה שתיין דפוק, מייק. אני לא יודע איך עוד לומר את זה.
הוא אהב את נאד היין שלו, כן.
אז כולנו היינו עסוקים בעניינים שלנו,
והשווייצרי הזקן המוזר הזה פשוט התנחל על הספה.
תסתכלו. זה מה שהיינו צריכים להתמודד אתו, עם דוד של יאוך.
כן, זה קצת מוזר בשבילי,
כי אני לא רגיל להיות בצד הזה של המצלמה.
אני מעדיף לעמוד מאחוריה.
אתה לבטח לבוש בהתאם לתפקיד.
זה הלבוש המסורתי שלנו במקום ממנו אני בא.
אתם יכולים ללגלג על זה,
אבל אני יכול ללגלג על חליפת העסקים שלך,
ואולי זה נראה לי מטופש, בסדר?
אולי אני צוחק עלייך ברגע זה.
איכשהו, בין המריחואנה, ארוחות הבוקר והמסיבות,
סיימנו את התקליט ואת עבודת האמנות ומסרנו את הכול לחברה.
ככה.
אז התרגשנו מאוד.
סיימנו להקליט תקליט שהתגאינו בו מאוד.
אנשים יקנו אותו ויאזינו לו,
ויראו שאנחנו יותר מאשר החבר'ה ההם
מ"תילחם על זכותך לחגוג", נכון?
ההיגיון אומר שהפכנו לצנועים יותר בעקבות הפרידה מדאף ג'אם.
לא. -אבל לא.
היינו על גג העולם.
יו, מה המצב? -אנחנו הביסטי בויז! יו! א-טי-וי ראפס!
בנאדם!
"ילדונת, נשבע לך.
מייקי די מאוהב בך."
לקראת שחרור התקליט,
קיימנו אין ספור ראיונות.
לעזאזל, היינו מוכנים להופיע במדיסון סקוור גרדן
ופשוט להתפוצץ.
וקפיטול רקורדס עזרו בכל דרך אפשרית.
ייתכן שהם התרגשו יותר מאתנו.
הביסטים לא...
- הבוטיק של פול, מסיבת ההשקה של התקליט -
מנוהלים על ידי מישהו אחר.
ההצלחה יוצאת הדופן של אלבומם הראשון, "רישיון להיות מגניב",
לא הייתה מקרית.
הדיבור ברחוב מצדם של ראפרים מכובדים
כמו איזי-אי, אם-סי האמר ופאבליק אנמי,
הוא שהחבר'ה האלה הם הדבר האמיתי.
המוזיקה טובה שחבל על הזמן.
יש להם את זה.
אז מספיק עם הדיבורים.
בוא נרים את הדגל לראש התורן.
באטמן, תיזהר.
הביסטים ישגעו אותך בקיץ הזה.
ואז, ב-25 ביולי 1989...
כשהעולם כולו מחכה...
התקליט החדש שלנו, הבוטיק של פול, יצא לשוק ו...
כלום.
דממה.
פרק 7: דממה
תחנות רדיו לא השמיעו את השירים החדשים, אם-טי-וי לא שידרו את הקליפ החדש.
אין הופעות. איש לא שם זין.
כולם המשיכו הלאה.
התחושה הייתה שאנחנו תספורת שהם עשו בכיתה ז'
וחשבו שהיא ממש מגניבה, אבל עכשיו היא מביכה אותם
והם רק רוצים להעמיד פנים שזה לא קרה מעולם.
אני זוכר שהייתי מופתע מאוד
מכך ש"הבוטיק של פול" לא הצליח יותר כשיצא,
כי בזמן שעבדנו עליו תמיד הרגשתי
שזה תקליט הרבה יותר טוב מ"רישיון להיות מגניב".
כשעבדנו על ה"בוטיק של פול" תמיד חשבתי,
"וואו, זה נשמע הרבה יותר טוב.
אני בטוח שזה יצליח הרבה יותר."
אז כשזה לא קרה, חשבתי לעצמי, "אתה אף פעם לא יודע."
אז אני לא מנסה לנחש יותר.
לאיש לא היה אכפת מכך שהיה לנו תקליט חדש.
לאיש, מלבד חברנו היקר והטוב מר דון קורנליוס.
ביסטים, ביסטים.
מה שלומכם, רבותיי?
מה המצב, דון? -אחלה.
היי. -היי, דון.
יו, מה המצב, בנאדם? -מה המצב?
מה המצב, דון? -אחלה.
כן, בסדר. -שלום.
גם לך, אחי.
בנאדם, מה זה "הדון קורנליוס"?
דון קורנליוס. -אתה המצאת את זה, בנאדם.
אתה התותח. -דון קורנליוס.
אבל ברצינות, רצינו להגיד שהופענו בתוכנית בעבר,
אבל אנחנו צופים בתוכנית מאז...
הרבה אנשים לא יודעים, מאז שהיינו ילדים.
הרבה זמן.
יש לי כאן את האלבומים של "רכבת הנשמה".
בכל פעם שאתם בעיר,
תמיד תקפצו לבקר, בסדר?
בסדר, בנאדם. -אחלה.
הביסטי בויז!
- רכבת הנשמה -
איימת על דון קורנליאוס. נכנסת בו...
אפשר להראות את זה שוב?
יש לי כאן את האלבומים של "רכבת הנשמה".
למה, מייק?
אני לובש סוג כלשהו של חולצה, אחי, בסדר?
זה נראה כאילו אין לך מושג איך לובשים חולצה.
נראינו כמו ארבעה אנשים שונים מארבע להקות שונות.
אני רק רוצה לציין, אדם,
מבלי לרדת עליך יותר מדי,
נראה שאתה עומד להקיא על הכתף של די-ג'יי הוריקן שם.
מצבך לא משהו.
אני חושב שעמדתי להירדם או לפרוץ בבכי.
ואני חייב להתנצל עכשיו בפני מר דון קורנליוס,
כי ברור שהתנהגתי אליו בתוקפנות רבה ולא הכרחית.
אני מניח שמה שעישנתי היה החומר שגורם לך...
אני לא יודע. אתה מסתכל על החבר הכי טוב שלך ונותן לו אגרוף בבטן,
ואז נותן לו ברכיה בביצים.
הזן המטורף והאגרסיבי.
אלוהים, מייק, זה ספציפי מאוד.
אני חושב שהחומר שעישנתי בטח נקרא "סטיבן סיגל".
חבר'ה,
הערת שוליים. בשנת 1988 הלכנו להופעה של ג'ימי קליף.
היינו סופר מסטולים מאחורי הקלעים,
ובאמצע ההופעה של ג'ימי קליף...
זה היה בקיץ, הופעה בשטח פתוח. הוא עוצר את השיר ואומר, "עכשיו,
אני רוצה להזמין לבמה שחקן גדול-גדול.
מר סטיבן סיגל!"
הוא אמר את זה ככה,
"עכשיו, שחקן גדול-גדול!"
היית חייב לעשות מבטא ג'מייקני.
וסטיבן סיגל המזוין עולה על הבמה, בחליפת נינג'ה,
מתחיל לתופף על תופי הטימבלס ואז הולך.
כן, ואתה יודע מה, אדם?
זה היה חרא מטורף.
משוגע, משוגע, משוגע...
- חרא מטורף -
חרא מטורף.
אם זה לא מצחיק? אני לא יודע מה כן מצחיק.
אני חושב שחתכנו את זה בצדק.
כן, אני מסכים. נחתוך את זה.
טוב. אז ברור שהיינו במצב קשה באותו שלב, נכון?
בהחלט.
להשקיע את כל המאמצים, את כל זמנך, את כל ההתלהבות שלך במשהו
ואז לשמוע דממה...
זה קצת ריסק אותי.
היינו מוכנים לכך ש"הבוטיק של פול" יתפוצץ.
הוא בא והלך, וזה גרם להתפכחות.
יו, מה המצב? זה מייק די, מה המצב?
שלום, ידידי.
זה ביל הארפר, רואה החשבון שלכם.
לעזאזל. מה קורה, אחי? מה שלומך?
אני צריך לדבר אתך על כמה דברים.
מסתבר שמצבכם הכלכלי השתנה קצת.
נראה שנגמר לכם הכסף.
מה?
אתה מבין, ידידי, מייק די, אתם עברתם לגור באל-איי,
שכרתם בית מטורף עם גשר מזוין מעל לבריכה,
קניתם מכוניות יקרות בטירוף,
בזבזתם מיליוני דולרים באולפנים יקרים בטירוף.
אבל זה היה לצורכי עבודה.
בזבזתם 4,200 דולר בשבוע על חלב שקדים מזוין.
גם לצורכי עבודה.
ואתה יודע מה קורה? אתם מתרוששים.
חרא, ביל. זה מבאס.
כן, בהחלט.
היי. אני חייב לזוז, מייק.
דוני אוסמונד מחכה בקו השני.
אנחנו קוראים לתקופה הזאת "כור המצרף של פול".
אבל החדשות הטובות הן
שחתמנו על חוזה להפקת תקליטים רבים עם קפיטול,
אז בין אם זה מצא חן בעיניהם או לא,
הם היו חייבים לתת לנו כסף בשביל ליצור תקליט נוסף.
אבל נאלצנו לקצץ קצת בהוצאות.
בזבזנו הון עתק
על ההקלטות של "הבוטיק של פול" באולפנים יקרים,
אז חשבנו לעצמנו, לעזאזל עם זה.
ניקח את הכסף עבור התקליט ונבנה אולפן משלנו,
ונחסוך הרבה כסף.
מצאנו אולם נשפים ישן באטווטר,
החלק הישנוני של לוס אנג'לס,
שבו לא קורה דבר, נכון?
בנינו אולפן הקלטות בסיסי עם טבעת כדורסל,
ויאוך בנה רמפה לסקייטבורד.
רצינו להתחיל שוב לנגן יותר ויותר מהמוזיקה שלנו,
גם אם לא ידענו מה המשמעות של זה בהתחלה.
אז עזבנו את הבית של הזוג גראסהוף.
כל אחד מאתנו מצא מקום זול יותר.
לעזאזל, יאוך גר בבקתת עץ.
נכון? על אמת.
בהחלט צמצמנו הוצאות.
אבל כמו תמיד, רצינו לעשות את מה שאנחנו תמיד עושים.
ליצור מוזיקה, לבלות יחד, להשתטות.
אבל הפעם, רצינו לעשות את זה אחרת.
חשבנו שבמקום לדגום מוזיקה שאנחנו אוהבים,
למה שלא ננסה לנגן אותה עם כלי הנגינה שלנו?
לעזאזל, למה שלא ננסה להישמע כמו להקת המיטרס?
היינו על הפנים בהתחלה.
אני הייתי גיטריסט פאנק. פתאום אני מנסה לנגן ג'אז ונשמה.
זה לא היה מחזה יפה.
מייק היה סביר על התופים. -תודה.
אבל יאוך קנה קונטרבס
ובאופן קסום ידע איך לנגן עליו.
אני לא יודע אם ניסיתם לנגן על דבר כזה,
אבל זה ממש קשה.
אז השגרה החדשה שלנו הייתה להגיע למועדון שלנו מדי יום
ולנגן עם החברים שלנו, מאני מארק ומריו סי.
הכרנו את מריו סי במהלך העבודה על "הבוטיק של פול".
הוא היה טכנאי הסאונד של האחים דאסט,
וביקשנו ממנו לעזור לנו לבנות את האולפן שלנו.
ובסוף שכנענו אותו להישאר וליצור אתנו מוזיקה.
כשגרנו בבית היקר בטירוף בהוליווד,
מייק התנגש עם המכונית בשער הכניסה.
סיפור אמיתי.
אבל למריו היה חבר נגר, מארק נישיטה,
והוא בא לתקן את זה.
אבל מריו אמר שהוא גם קלידן מעולה.
אז כשסיימנו לבנות את האולפן והתחלנו לנגן,
ביקשנו ממנו לעזור לנו להפוך את הסאונד שלנו ליותר פאנקי.
תגביר את זה קצת.
אז זה יאוך על הבס, אני על הגיטרה.
תקשיב לגיטרה הזאת, אדם.
ה"ברייק" של הגיטרה שלך.
יש לך תבניות עם ההיי-האט, מייק.
מארק על האורגן. הכול מתחיל להתחבר, נכון, מייק?
זה נמשך במשך כשנה, והיינו פשוט מאושרים.
למדנו לנגן על כלי הנגינה שלנו, ויצרנו סימפולים.
יצרנו מקצבים שאהבנו.
יצרנו מוזיקה שאהבנו מאוד.
הבעיה היחידה הייתה שלא סיימנו אף שיר.
כשהגיע הזמן להקלטת השירה,
הרגשנו הססנים וביישנים.
היינו במקום מוזר,
מבולבלים בכל הנוגע לקולות שלנו.
איך השירה שלנו צריכה בכלל להישמע?
אנחנו חושבים שאנחנו ראפרים, כי שני האלבומים הראשונים היו אלבומי ראפ.
אבל על מה נשיר?
הרגשנו שאנחנו לא אותם בחורים
שיצרו את "רישיון להיות מגניב" או את "הבוטיק של פול".
אבל לא ידענו איפה זה משאיר אותנו בדיוק.
בוקר אחד הייתי בבית
והתעוררתי בגלל טלפון מהסוג שמעולם לא קיבלתי בעבר.
טלפון מהורה של חבר, שבכה בטלפון.
אבא של חברנו דייב סקילקן התקשר
וסיפר לי שדייב מת ממנת יתר.
הוא היה בן 20.
מעולם לא איבדתי חבר קרוב כל כך.
אנשים בפריפריה שלנו כן, אבל לא מישהו קרוב כל כך.
זאת הייתה תחושה שונה מאוד.
דייב סקילקן.
טסנו לניו יורק להלוויה של דייב.
תגיד היי, דייב. -היי.
זה היה עצוב כל כך.
יו, זה דייב סקילקן, זה שאדי 1.
לאחר מכן, כולנו הלכנו לבר כלשהו,
כי זה מה שעושים כשחבר נפטר.
קונים בירות, יושבים ומספרים עליו סיפורים.
חשנו מעט לא נוח
כשנתקלנו בחברים ותיקים באותה תקופה.
חשבנו שהם יראו בנו את החבר'ה של "תילחם על זכותך לחגוג"
ויתנהגו אלינו כמו שמוקים.
אבל זה לא היה ככה עם קייט וכל חברינו הוותיקים.
פשוט ישבנו יחד והתגעגענו לדייב.
זה היה הרבה יותר משמעותי עבור שלושתנו ממה שהבנו.
הייתה סיבה לכך שהיינו חברים.
כל המסע הזה היה כמו חיבור מחדש לעיר ניו יורק.
זאת הייתה תחושה טובה להיות שוב עם כולם.
"הורג את עצמו ו...
איך אכיר חברים עכשיו..."
עצוב ככל שזה היה,
חזרנו למועדון שלנו בקליפורניה.
ואני לא יודע אם זה היה המפגש עם חברינו
או השינוי שעשינו בחיינו, אבל קיבלנו השראה.
לפתע פתאום, התחלנו לסיים שירים.
ג'ימי ג'יימס, במאי: נתניאל הורנבלואר -
וזה נתן לי את התחושה
שרק צריך להמשיך ככה.
המוזיקה שלנו יכולה לכלול את כל מה שאנחנו אוהבים,
והאלבום שלנו יכול להיות כמו קלטת מיקס של סגנונות מוזיקליים שונים,
כולל כל צליל, דיאלוג, סימפול
או כל דבר שיצחיק אותנו.
כשאתה בן 22, אתה לא יודע מה לעשות עם הרגשות שלך.
לא יכולנו להסביר זה לזה איך אנחנו מרגישים.
אבל אני כן חושב שכשאתה חש את כל הרגשות האלה
ולא יודע מה לעשות אתם,
אתה מכניס אותם לתוך מה שאתה יוצר.
"אנשים, מה העניינים, יום חדש מתחיל,
"עבור אימא אדמה זה עוד בוקר רגיל.
במשך זמן כה רב היו געגועים,
אבל עכשיו השמש זורחת, אז ת'גגון מקפלים.
זה סוג של מסירות רשמית.
משחרר צעקה בשביל השראה כללית.
כל מה שאני רוצה באמת הוא להיות נחמד.
להשתחרר להשתולל, פיסת חיים.
לשלוח אהבה לכל קצוות תבל.
אני קופץ על הבמה ומחזיק את המיקרופון ביד.
לא משחק תפקיד, אני מי שאני.
ואם תנסו לזלזל בי, אני לא שם זין."
אמרנו לעצמנו, "לעזאזל עם זה", נכון?
כלומר...
אנחנו צריכים ליצור מה שבא לנו.
לקלאש יש שירי פאנק, רגאיי וראפ באלבומים שלהם,
למה אנחנו לא יכולים?
למה לא שיר של סטלנים לצד שיר ראפ,
לצד שיר הארדקור?
זה השיר שלנו "עת לחיות".
רצינו להתנסות ולעשות כל דבר שיכולנו לעשות.
ניגנו על כלי הנגינה שלנו ודגמנו את זה.
מעולם לא עשינו את זה בעבר.
ובזמן שעשינו ניסיונות, הרשינו לעצמנו לעשות דברים כמו לשיר.
בחיים לא עשינו את זה בעבר.
אבל אמרנו, "לעזאזל, בואו ננסה את זה."
"משהו עולה לפני השטח,
יש אש בכל מקום,
אבל כל זה אשליה..."
השיר הזה נקרא "משהו חייב להשתנות."
יאוך כתב את המילים, שמדברות על שינוי וצמיחה.
וזה הגיוני, כי באותה תקופה יאוך חקר הכול.
לא היה גבול שהוא לא רצה לחצות.
כמו להתקשר אליי ב-4:30 לפנות בוקר ולהגיד,
"אני מקליט יונים. אתה חייב לשמוע."
אמרתי לו, "אחי, אני ישן."
אנחנו לא מדברים על זה.
אני אומר שהוא היה בעיצומו של שינוי.
הוא טייל בעולם,
הוא קפץ ממסוקים עם סנובורד, יצא לטרקים בנפאל.
לא משנה מה זה היה, הוא הלך לשם ובירר בעצמו.
קולנוע, בודהיזם, מוזיקה.
הוא נפגש עם אנשים בכל מקום, מתחומים שונים.
"אם אתם יכולים להרגיש את מה שאני מרגיש אז זאת יצירת מופת מוזיקלית.
- תעביר ת'מיקרופון. במאי: נתניאל הורנבלואר -
"מה שעובר לי בראש יוצא דרך ההליכה שלי.
הדיבור שלי מסגיר את רגשותיי האמיתיים."
אז אחרי שנתיים שלמות בהן הסתגרנו במועדון שלנו,
סיימנו את התקליט שלנו. "בדוק את הראש שלך".
- ביסטי בויז, בדוק את הראש שלך -
פרק 8: התקליט ששינה הכול.
התלהבנו מאוד מ"בדוק את הראש שלך",
ורצינו לצאת לסיבוב הופעות, אז מצאנו מנהל חדש, ג'ון סילבה.
הוא אמר לנו שאם אנחנו רציניים בנוגע לסיבוב הופעות,
נצטרך לקרוע את התחת ולהופיע באין ספור מועדונים,
ולעבוד קשה מאוד כדי לנסות לחזור לאולמות גדולים יותר.
הוא היה כן אתנו.
והוא צדק, כי לא היו רבים ששמו עלינו זין באותה תקופה.
והוא המנהל שלנו גם כיום.
אז...
חדשות טובות, היה לנו צוות לסיבוב הופעות.
החדשות הרעות, ציפתה לנו עבודה רבה.
"קמה מהמיטה ומדדה למטבח,
"מוזגת ספל של אמביציה,
"מפהקת, מתמתחת, מנסה להתעורר.
"מזנקת למקלחת והדם מתחיל לזרום,
יוצאת לרחוב, הפקקים כמו בכל יום,
עם אנשים כמוני שעובדים מתשע עד חמש.
עובדת מתשע עד חמש, איזו דרך להתפרנס.
בקושי שורדת, רק לוקחים ולא נותנים.
הם רק משתמשים במוח שלך ולא נותנים לך אשראי.
זה מספיק כדי לשגע אותך אם תתני לזה."
אז חמש שנים קודם לכן הופענו במדיסון סקוור גרדן, נכון?
כן. -ועכשיו אנחנו מופיעים במועדונים.
בטח תחשבו שזה ביאס אותנו, אבל נפילה יכולה להיות כיפית.
למרות שהופענו מול כמה מאות אנשים,
ההופעות האלה היו מלאות.
הקהל היה שונה מאוד מהקהל של 87'.
"רישיון להיות מגניב" היה רוק אצטדיונים.
ההופעות ב-92' היו מלאות במוזרים עם ראש דומה לשלנו.
אנשים שהרגשנו חיבור אליהם.
הופענו מול אנשים
שהיינו רוצים לבלות אתם.
אבל עדיין ניסינו להבין איך להיות גרסה חדשה של הלהקה שלנו,
ואחרי שנים של הופעות, התחלנו להתמקצע.
רק בסוף סיבוב ההופעות של "בדוק את הראש שלך"
התחלתי לראות בעצמי, באמת ובביטחון, מוזיקאי.
העברנו את השנה בהופעות והתחלנו להקליט שוב.
נהנינו כל כך לבלות יחד ולנגן יחד,
למה להפסיק?
זה כמעט כאילו "בדוק את הראש שלך" ו"תקשורת לקויה" היו אלבום אחד,
אנחנו פשוט המשכנו והמשכנו.
שמחנו להגיע לאולפן מדי ערב.
כל החברים שלנו באו לבקר ובילו אתנו.
לעזאזל, היה לנו מגרש כדורסל ורמפה לסקייטבורד.
שלא לדבר על טונות של ציוד מוזיקלי.
אנשים מדהימים כה רבים קפצו לבקר.
קיו-טיפ שיחק כדורסל והקליט בית בשיר "תתאפס על עצמך".
כריסטיאן הוסוי וג'ייסון לי באו לגלוש על סקייטבורד.
ביז מארקי נהג לבקר הרבה.
יום אחד, חברתנו הוותיקה ג'יל קאניף
התקשרה וביקשה שאאזין להקלטת הדמו של הלהקה שלה לושיוס ג'קסון.
יאוך...
- לושיוס ג'קסון -
יאוך אמר,
"זה מעולה. אנחנו צריכים להקים חברת תקליטים ולשחרר את זה."
עכשיו יש לנו חברת תקליטים, גרנד רויאל.
המוזיקה הייתה מדהימה, ומה שהפך את זה לעוד יותר מיוחד עבורנו,
קייט הצטרפה ללושיוס ג'קסון כשהן יצאו לסיבוב הופעות.
כך שאחרי 10 שנים חזרנו זה לחייו של זה.
כל הדברים האלה התרחשו תחת גג אחד, ג'י-סון, האולפן שלנו.
יום אחד נכנסתי,
ושמעתי את יאוך מנגן שורת בס מדהימה.
זה נשמע כל כך טוב, הייתי בטוח שזה שיר שכבר קיים.
אמרתי, "יו, יאוך, מה זה?"
והוא אמר, "זה שלנו. כרגע כתבתי את זה."
אז התיישבתי והתחלתי לתופף אתו.
אז מאני מארק הקלידן התיישב. הוא התחיל לנגן על האורגן.
ואז אדם לקח את הגיטרה והתחיל לנגן.
עשינו עיבוד מהיר והקלטנו את זה.
זה היה השיר שסיימנו הכי מהר אי פעם,
וזה הקטע האינסטרומנטלי האהוב עלינו.
אבל מסיבה כלשהי, זה פשוט שכב שם
במשך חודשים ארוכים ללא שירה.
כשהתכוננו לסיים את התקליט,
ידענו שאנחנו חייבים לעשות משהו עם השיר הזה.
ניסינו כמה רעיונות שונים כדי להפוך את זה לשיר ראפ,
אבל זה לא עבד.
וצץ לי הרעיון ללכת לבית של מריו סי
ושהוא יקליט אותי צורח כל מיני דברים.
המילים היו על כך שמריו הוא האדם הכי נורא בעולם,
ועל כך שהוא תמיד מחבל בעבודה שלנו ועוצר אותנו.
חשבתי שזה יהיה מצחיק לעמוד לידו
ולצרוח את הזבל הזה בזמן שהוא מקליט.
"אז תקשיב לי טוב, כי אתה לא יכול לדבר.
אתה תכבה אותי בלחיצת כפתור.
אבל יו..."
היה לי רעיון שנצלם את עצמנו
מחופשים לשוטרים סמויים שאוכלים דונאטס וכל זה, בסדר?
אבל אמרנו, "לעזאזל עם זה, צריך לצלם לזה קליפ."
ספייק הגיע ואנחנו התחפשנו כמו תמיד.
התרוצצנו כמו משוגעים
ללא ההיתרים הנדרשים מהמשטרה או ממכבי האש.
"כי מה שאתה רואה, אולי לא תקבל.
ואנחנו יכולים להמר, אז אל תתרגש עדיין...
- בכיכובו של נייתן וינד כקוצ'יס -
"אני מנסה להגיד לך, זה סבוטז'.
- ויק קולפרי בתפקיד בובי, "הטירון" -
- אלסונדרו אלגרה בתפקיד "הבוס" -
- סבוטז' -
זה שינה הכול שוב.
את אותו קיץ התחלנו בתור המופע המרכזי בפסטיבל לולהפלוזה.
אז אנחנו במינסוטה.
אנחנו באמצע שדה ענק ויש מדורות במרחק,
ואנשים משתגעים.
חזרנו להדרן וביצענו את סבוטז'.
וים של אנשים פשוט התחרפן.
ירדנו מהבמה, הסתכלנו זה על זה ואמרנו,
"וואו, יש לנו שיר סיום הופעה חדש."
ולחשוב שכל זה התחיל מכך שיאוך ניגן שורת בס.
כולנו היינו בחדר שבו אחד החברים
אומר או עושה משהו אקראי שנראה מגניב.
אבל כשאחד הדברים האלה, שלא נראה משהו מיוחד באותו רגע,
הופך למשהו רב השפעה ששורד זמן רב...
ובכן, זה פשוט לא קורה לעיתים קרובות.
בשנה שעברה הענקנו כמה ראיונות
על הספר על ה"ביסטי בויז" שכתבנו.
והדבר שנשאלנו לגביו הכי הרבה
היה על מילים שיאוך כתב לשיר "הימור בטוח".
"אני רוצה להגיד משהו שהיה צריך להגיד מזמן.
חוסר הכבוד כלפי נשים חייב לעוף מכאן.
לכל האימהות, האחיות, הרעיות והחברות,
אני רוצה להציע את אהבתי ואת הכבוד שלי עד הסוף."
כשהוא אמר את זה, זה לא היה איזה אירוע גדול.
זה היה רק משהו שיאוך כתב, בנוסף למילים אחרות,
ואמר את זה כשהגיע תורו לשיר.
ואנחנו חשבנו, "מגניב שהוא אמר את זה."
הוא לא רק דיבר אל הרבה אנשים, הוא דיבר אל שנינו.
השנים של ההקלטות וההופעות עם שני התקליטים האלה היו חשובות מאוד לנו.
שינינו את הכיוון של הלהקה.
שינינו את איך שרצינו להיות כאנשים וחברים.
חשבנו על העולם כולו במקום רק על העולם שלנו.
כשהיינו גדולים ב-1987,
הופענו בתוכנית אמריקן בנדסטנד ולא שמנו זין.
"אתה מתעורר מאוחר לביה"ס ולא בא לך ללכת..."
לא באמת עבדנו על המיומנות שלנו.
אבל שבע שנים לאחר מכן, כשביצענו את סבוטז' בטקס פרסי אם-טי-וי,
היינו כבר נגנים טובים.
כשהופענו בפסטיבלים או בתוכניות טלוויזיה עם להקות אחרות,
ראינו בזה תחרות.
ניגנו במטרה לנצח.
אנחנו אומרים את זה כחצי בדיחה,
אבל גם כמעט ב-100 אחוז רצינות, נכון?
רצינו שכל מי שצפה בתוכנית או הלך לפסטיבל
יחזור הביתה ויספר לחבריו למחרת,
"הביסטי בויז המזוינים שיחקו אותה."
ניגנו במטרה לנצח.
אז כשהופענו בטקס פרסי אם-טי-וי ניצחנו. כן, מייק? לא?
כן? לא? -בהחלט.
השגנו ניצחון, כן?
אין ספק. השגנו ניצחון, אנשים.
אבל מאוחר יותר באותו ערב, ספייק ג'ונז היה מועמד
לפרס הבמאי הטוב ביותר על הקליפ של סבוטז', אבל לא זכה.
ואז הדוד הורנבלואר התחרפן.
הזוכה בפרס הבמאי הטוב ביותר של קליפ הוא...
בבקשה.
אר-אי-אם.
זאת שערורייה, כי ספייק הוא הבמאי של...
אני משווייץ, בסדר? תנו לי לספר את זה לכולם.
מאז שהייתי ילד קטן, חלמתי שספייק יזכה בזה.
ועכשיו זה קרה,
ואני רק רוצה לומר לכולם שזאת פרסה.
אני חשבתי על כל הרעיונות ל"מלחמת הכוכבים" וכל זה.
וואו.
פרק 9: אני חוזר לעיר ניו יורק.
אני מאמין שהספיק לי.
לוס אנג'לס הייתה נפלאה, בסדר?
בתים עם גשרים מעל לבריכות,
האולפן הנפלא, הכרנו חברים נפלאים, יצרנו המון מוזיקה,
והפכנו למוזיקאים אמיתיים.
אבל גרנו שם במשך שמונה שנים והזמן פשוט טס.
היינו כבר כבני 30, והתגעגענו לבית.
התגעגענו למשפחות שלנו.
יאוך היה הראשון שעבר חזרה לניו יורק.
הוא סיים לטייל בכל העולם,
הוא רצה לחזור לניו יורק ולהיות ניו יורקר.
אני ואדם הלכנו עד מהרה בעקבותיו,
כדי ששלושתנו נוכל להמשיך לעסוק בתשוקה האמיתית שלנו,
אסטרופיזיקה.
אבל זה לא ממש הסתדר.
קיץ 1996.
חזרנו הביתה, חיינו בגרסה מבוגרת של ימי התיכון שלנו.
אין מה לעשות מלבד לשוטט, לנסות לפגוש חברים,
לבלות עם חברים חדשים, לשמוע מוזיקה חדשה וליצור מוזיקה חדשה.
זה לא שממש נרגענו, פשוט התמקמנו.
אז אחרי כמה שנים בהן עשינו מה שאנחנו עושים בדרך כלל,
יצרנו מוזיקה, הזמנו אוכל, השתטינו, בילינו, יצרנו עוד מוזיקה,
סיימנו תקליט,
ואולי זה התקליט האהוב עלינו, כי הוא ניסיוני מאוד.
"שלום, דוחה".
- ביסטי בויז: שלום, דוחה -
וכשיצאנו לסיבוב ההופעות של התקליט, זה היה הסיבוב הכי גדול שעשינו.
זה לא ש"תילחם על זכותך לחגוג" נמחק,
אבל בשלב הזה הסתדרנו בלעדיו.
בשלב הזה כבר היינו כמעט אנשים בוגרים.
הבירה, השמוק וחברי האחווה נעלמו.
כבר בקושי ראו אותם.
כעת היינו כבר קצת יותר מבוגרים.
היו דברים אחרים שהיינו צריכים לעשות, בנפרד, דברים של מבוגרים.
אנחנו במערכות יחסים רציניות, יש לנו חברת תקליטים,
מגזין, חנות אופניים,
אבל שלושתנו בנינו חיים
כשיצרנו תקליטים וניגנו בהופעות יחד.
לא התבגרנו כמו שהחכמנו.
אנחנו יכולים לומר שהמחשבות שלנו על הטעויות שעשינו
הגיעו מיאוך ומהרעיונות שהוא הביא לנו.
אבל זה נכון חלקית.
היינו מוכנים לשינוי.
עודדנו זה את זה לעשות ולומר מה אנחנו רוצים לעשות.
אם יאוך רצה ליצור שיר בשם "נדר הבודהיסטווה",
על נדר בודהיסטי להפוך את העולם למקום טוב יותר, כמובן.
זה פשוט נפלא.
יש לנו את הבגרות להבין
שמה שאנחנו יוצרים ויצרנו חשוב,
ומשפיע על אנשים בדרכים טובות ורעות.
אנחנו אסירי תודה על כך שאנחנו בעסק מספיק זמן כדי לדבר על זה.
ואנחנו ברי מזל שיש לנו את היכולת לעשות משהו בנדון עכשיו.
יש שיר ב"שלום, דוחה" בשם "שיר לגבר" שאדם כתב...
איפה אתה? אדם כתב את השיר הזה.
על הדרכים בהן גברים רבים מתנהגים כשאישה חולפת בסביבה.
מראיין טען שהוא צבוע
ותקף אותו על כך שהשיר הזה
מגיע מהבחור של "תילחם על זכותך לחגוג".
וכששמעתי את התשובה שלו,
חשתי גאה להיות חבר שלו.
הוא אמר משהו כמו,
"אני מעדיף להיות צבוע מאשר להישאר אותו אדם לנצח."
בסדר.
אני אספר לכם סיפור על...
אני אספר לכם סיפור מהספר שלנו, הספר על הביסטי בויז.
בסדר.
קוראים לו, "ההופעה האחרונה".
לא ידענו שזאת תהיה ההופעה האחרונה שלנו.
כל מה שקרה באותו יום היה רגיל לחלוטין.
היינו המופע המרכזי בפסטיבל עצום בטנסי בשם "בונארו".
השנה הייתה 2009.
עשרות אלפים היו אמורים להגיע,
ואנחנו היינו המופע המרכזי.
טסנו לטנסי מוקדם יותר כי רצינו לצלם קליפ
עבור שיר חדש שטרם יצא.
היינו שם אנחנו, הראפר נאס, ורומן קופולה שהיה אמור לביים.
זה היה נורמלי באופן מוזר עבורנו להופיע בהופעות הענק האלה
ושמישהו כמו רומן יצלם אותנו עם מצלמת בולקס
מתרוצצים בסופרמרקטים בטנסי.
ככל שזה היה מוזר יותר, זה היה נורמלי יותר עבורנו בזמנו.
דברים בחיים אף פעם לא משלימים מעגל מלא.
אולי פעם או פעמיים הם מגיעים לשש צלעות,
אבל מבחינתי הם תמיד מעוותים,
כאילו פעוט צייר אותם עם עיפרון צבעוני.
יש מכנים משותפים, בטח.
יאוך, אני ומייק עדיין יחד.
עדיין צוחקים, עדיין משפחה.
אל גרין סיים את ההופעה שלו על אחת מהבמות הרבות בפסטיבל,
ולשמוע את קולו מרחוק היה מנחם.
הרגשתי כמו שהרגשתי בתיכון,
אני בחדר שלי, מחכה שהם יבואו.
אבל כעת היינו במרחק כה גדול מהימים ההם.
אי אפשר היה להחזיר את המראה האחורית למקומה.
קייט שלנבך לא הייתה אתנו בטנסי.
ג'ון ברי לא היה שם.
דייב סקילקן, בוסקו, הקפטן,
דייב פרסונס, אבא של מייק.
אבא של מייק, אימא שלי, לא שם.
ועוד רבים אחרים.
אני, אדם ומייק היינו מבוגרים יותר כעת וידענו את זה.
עמדנו להוציא תקליט חדש,
והיינו חזק מאוד במשחק.
התכוננו להתחיל את הכול מחדש.
להיות מופע מרכזי בפסטיבל ענק זה שונה מאוד מהופעה בסי-בי-ג'י-בי'ס.
אבל לעזאזל, לא ידענו שזאת תהיה ההופעה האחרונה שלנו.
אובדן גדול לתעשיית המוזיקה.
אדם יאוך מהביסטי בויז נפטר לאחר מאבק ארוך בסרטן.
הוא היה ידוע כאם-סי-איי, ושלושת המוזיקאים
היו בין המעטים שהיו בחיל החלוץ של התנועה.
יאוך היה מוזיקאי אוטודידקט ומאוחר יותר קולנוען.
אדם יאוך, אם-סי-איי, היה בן 47.
לכולנו יש סוגים שונים של חברים.
יש את החבר שהוא די שמוק,
אבל כיף לבלות אתו מדי פעם.
כיף להשתכר ולדבר על שטויות אתו,
אבל אף פעם לא תתקשר אליהם כדי לקבל עזרה פיזית או נפשית,
כי הם פשוט לא אמינים.
ויש את החבר שפוגשים פעם בכמה זמן ונהנים לבלות יחד,
ואתה תמיד חושב,
"אני צריך לבלות יותר זמן עם האדם הזה."
אבל משום מה, זה פשוט לא קורה.
ויש את חבר האמת.
החבר שתדבר אתו בטלפון לנצח.
החבר שעוזר לך לעבור דירה או פוגש אותך בביה"ח,
או שיש לו מקום קבוע על הספה בשבילך,
רק למקרה שתזדקק לזה.
חברים מהסוג הזה נדיר למצוא. כולנו יודעים.
אבל יש סוג נדיר עוד יותר של חבר.
החבר שנותן לך מוטיבציה.
החבר שלא רק מניע את עצמו
ועושה דברים נפלאים,
אלא אומר שכולנו צריכים לעשות את זה יחד.
ואז עושה את זה.
אדם יאוך היה חבר מהסוג הזה.
חבר של פעם בחיים.
החבר שגורם לזה לקרות.
החבר שנותן לך השראה ללכת בגדול.
אפשר להגביר? זה שיר שיאוך כתב לתקליט "שלום, דוחה".
בסביבות 1990, יאוך טס להודו ונפאל, ונפגש עם גולים טיבטים.
הוא רצה להבין את דבקותם באי-אלימות.
למה הם בחרו לא להילחם בממשל
שהכה והכניס אדם לכלא רק מפני שנופף בדגל טיבט?
הוא רצה לדעת יותר.
הוא רצה לעזור.
אבל בסגנון אופייני ליאוך,
במקום לרשום המחאה לארגון כלשהו,
הוא הקים ארגון משלו.
"קרן מילארפה."
הוא ארגן את הקונצרט הראשון למען שחרור טיבט.
קונצרט צדקה גדול שנמשך יומיים
בפארק גשר הזהב בסן פרנסיסקו ב-1996.
זה היה קונצרט הצדקה הגדול ביותר מאז הלייב אייד.
מה שהוא עשה היה היסטורי.
מאות אלפי אנשים קראו "שחררו את טיבט"
וענדו מדבקות עם הסיסמה.
הם שמעו את הקריאה לאי-אלימות,
והכול בזכות הבחור מהביסטי בויז.
מי עושה דבר כזה?
יאוך, מייק ואני בילינו יותר זמן זה עם זה
מאשר עם המשפחות שלנו.
באמת.
אז בכל הנוגע לחברי הראפר מייק די,
הידוע גם כלו המתוק, הידוע גם כמייקל לואיס דיאמונד,
אני מכיר אותו, נכון?
כאילו, את הכול.
והוא מכיר אותי לא פחות טוב.
אבל אדם יאוך, פזל.
חידה.
תסיים, אני לא מסוגל.
מבוך של רעיונות ורגשות.
אניגמה, בלתי צפוי.
ואחרי 35 שנות חברות,
אף פעם לא ידעתי מה הוא יגיד או יעשה.
הוא היה סתירה מהלכת לרעיונות של אנשים
על איך או מה אתה אמור להיות או לעשות.
הוא הבודהיסט שאומר לי
שאתמול בלילה היה במסיבה של אחרי המסיבה באיזו תצוגת אופנה.
הוא הבחור של "תילחם על זכותך לחגוג",
שיצא לטרקים בנפאל או למסע אחר כלשהו.
ואז הוא נפגש עם פוליטיקאים בוושינגטון,
וסיפר להם מה הוא ראה ומה הוא למד.
פעם הוא אמר לי שהדבר העיקרי שמושך אותו לדלאי לאמה
היא העובדה שהוא בחור מצחיק.
היו כמובן סיבות רבות אחרות
לכך שהוא נמשך לרוחניות, אמונה ובודהיזם, נכון?
אבל "הבחור המצחיק" נשמע לי הגיוני לחלוטין, כשזה בא מיאוך.
כי מצחיק זה חשוב מאוד.
מי זוכה להגיע לעבודה מדי יום ולעבוד עם שני חבריו הטובים ביותר?
אני זכיתי.
אני מניח שזה הופך אותי לבר מזל.
זה לא שהכול היה קל או מלא ברגעי שיא,
היו זמנים בהם שניים מאתנו רצו בכל מאודם לעשות משהו,
כשכל תא בגופך זועק, "כן, אנחנו נעשה את זה",
עד שאחד מאתנו אמר,
"זה אולי נראה לכם מגניב, אבל אני לא בעניין."
ואז הייתי הולך הביתה ומקטר לכל מי שהסכים להקשיב.
הייתי אומר, "אלוהים, לא תאמין מה הורוביץ עשה היום.
הוא מחרפן אותי!"
אבל קשורים ככל שהיינו לשיר, מילים או רעיון,
אהבנו זה את זה ולבלות יחד עוד יותר.
"תחבר אותי, כאילו הייתי אדי האריס,
אתה אוכל גבינה מטורפת, כאילו שאני מפריז.
אתה יודע שאני עף, אתה חושב שאני מתמסטל,
אתה יודע שאעשה את זה ואומר לכם למה.
אז תגיד לי מי נראה לך אפס, אולי אני מפספס
את הסיבה לכך שאתם מחייכים או משתוללים, אז תקשיבו.
בראש שלי, אני רוצה להפיל אותם,
לשחרר את הדמיון ולנער אותם.
לתת לזה לזרום כמו מפולת בוץ.
כשאני נדלק, אני אוהב לרכוב ולגלוש,
יש לי תפיסת עומק בטקסט, אנשים.
יש לי כבוד באזכור, כי אני עצבני, אנשים.
אז מה אתה, מה אתה רוצה?
אני משתולל עם הכסף שלי שאתה מנפנף.
אמרתי, מאיפה השגת את המידע שלך?
אתה חושב שתוכל לשחק אותה כשהגילוי יגיע?
כן, אתה לא יכול לשחק אותה עם זה.
אז מה אתה, מה אתה רוצה? -מה אתה רוצה?
אמרתי, אז מה אתה, מה אתה רוצה?
מה אתה רוצה?
אמרתי, אז מה אתה, מה אתה רוצה?
אז מה אתה רוצה?
אם יורשה לי, אני רק רוצה לומר שאני אוהב אותם,
גדלתי אתם, אני חושב שהם נפלאים ואני פשוט אוהב אותם.
- לזכרו של אדם יאוך -
"סיפורם של הביסטי בויז"
מייק די, מייק די.
"אל תגיד לי לחייך.
"אם תישאר בסביבה זה ישתלם לך.
המספר שלי הוא מעבר למה שניתן לחייג,
אולי זה מפני שאנחנו כל כך מגוונים.
סטייל, פרופיל, אמרתי.
זה תמיד מזכיר לי נשכחות כשאני שומע, הו, ילד!
מנהר ההדסון ועד לנילוס,
אני רץ במרתון על הק"מ האחרון.
אם תילחמו בי, ארגיש פגוע.
אנשים תמיד אומרים שהסגנון שלי פרוע.
יש לך חוצפה, יש לך פכחות,
אם תיגש אליי, אני ראפו-פיל.
אם אתה רוצה להילחם אתה חי בהכחשה.
מגיע מאורנוס לבדוק ת'סגנון שלי.
קדימה, תעמידו את המילים שלי למשפט.
אגרש את כולכם לגלות.
בין-גלקטי, פלנטרי. פלנטרי, בין-גלקטי.
ג'אז ועריקים, זה הצוות שלנו.
נכנסים למסיבה, משבשים ת'סצנה.
בכל הנוגע למקצבים, אני שטן.
אני אוהב את הסוכר שלי עם קפה וחלב.
אני חייב להמשיך, להמשיך בכל הכוח.
מתוק מדי בשביל להיות חמוץ, נחמד מדי בשביל להיות מרושע.
על הסגנון של הקשוח אני לא משתגע,
בניסיוני לשנות את העולם אני ארקום מזימות ואתחמן.
מריו סי אוהב לשמור את זה נקי.
הוא יזרח כמו קרן שמש.
אמשיך לשיר ראפ, כי זה חלומי.
קיבלתי ציון 10 ממו די על שדבקתי בנושאים.
כשזה מגיע לקנאה, כולכם ירוקים.
מקנאים במילים ובפזמונים.
ממד אחר, גלקסיה חדשה, בין-גלקטי, פלנטרי.
בין-גלקטי, פלנטרי. פלנטרי, בין-גלקטי.
אנחנו מאילן היוחסין של ההיפ-הופ הישן.
תחלצו נעליים ותשחררו גרביים.
המילים יתפשטו כמו אבעבועות,
כי המוזיקה חיה כמו שוק חשמלי.
אני ידוע בגלל ריקוד הוופ וגם בגלל הנפילה של פלינסטון.
תמי די מתפננת על היבול,
ביסטי בויז מפורסמים בגלל הקצב.
תפיל.
כשכתבתי גרפיטי שמי היה סלופ.
אם הראפ שלי אחלה, המקצבים שלי מעולים.
תתרחקו מהשולחן כשאני מתחיל לנגן.
אני חוטב עצים, די-ג'יי אד-רוק.
אם תנסה להפיל אותי, תהפוך לבדיחה,
אני אטגן אותך בווק שלי.
הברכיים שלך יתחילו לרעוד ותקרוס,
כמו צביטה בכתף ממר ספוק.
בין-גלקטי, פלנטרי. פלנטרי, בין-גלקטי.
ממד אחר, ממד אחר,
תעשו את זה.
"תקשיבו, כולם, עד שהאחרון שבכם,
אנחנו בדייטונה ועושים חיים משוגעים.
שבוע של חופשת אביב, זה לא משעשע.
חלפו רק יומיים, ואזל לי הכסף.
ישנים במכונית כי המלונות מלאים,
פגשתי סטודנטית חמודה והסתדרתי.
שאלתי, מה את לומדת?
אמרה שהיא לומדת פסיכולוגיה.
אמרתי שאני מחובר לאם-טי-וי ושולט במיקרופון.
היא אמרה שהיא רוצה לפגוש את אלן ואת מרתה קווין.
אמרתי ששמי אם-סי-איי
ואני יכול לתת לך להיכנס, אני נמצא בדייטונה
כדי לעשות חיים. -אנחנו הביסטי בויז.
אם-טי-וי. -חופשת אביב.
86'.
מה הקטע עם זה?
בשבוע שעבר הייתי בצ'נהאסן, מינסוטה, עם הביסטי בויז.
הם עושים חזרות לקראת סיבוב ההופעות שלהם והם אמרו,
"אנחנו רוצים לכסח את מארקי מארק והחבורה הפאנקית".
אני אשמח להטביע עליהם. -ייתכן שנצטרך לארגן את זה.
מה הקטע עם זה?
גישה של "בני זונה, אתם לא שווים כלום לעומתנו".
אז עד ש... -תן לזה לשקוע, מייק.
זה היה מבטא בריטי מוצלח.
יו, מייק.
בוא נזוז, בנאדם. -קדימה, יש לנו עבודה.
הגיע הזמן ללכת לעבוד. -בוא נזוז.
"עוד מטוס, עוד רכבת, עוד בקבוק במוח",
הביסטי בויז שרו ב"לא ישנים עד" כאן.
אריק. -מה זה ברוקלין?
אתה בטח מדבר על גראנג'. -גראנג'.
גראנג'.
מישהו שם לב ש"בקוזי סופ אנד ברגר",
כשמקבלים את ההמבורגר, יש להם כף לגלידה
וליד זה מגירה עם בשר,
והם שמים את זה שם,
הם מניחים את כף הגלידה על הגריל?
עובדה משעשעת, כשהיינו ילדים אמרנו, "יום אחד כשנהיה גדולים,
נתקין מגירת בשר בבית שלנו."
על אמת, על אמת. -זה נכון.
נכון? -בהחלט.
איך זה לצאת לסיבוב הופעות עם הפו פייטרס וסוניק יות'?
עם הפו פייטרס גדלתי מגיל...
כשהייתי בן ארבע, נהגתי...
יו, אני אספר לך... -החבר'ה האלה משוגעים.
החבר'ה האלה מטורללים לגמרי.
תשמע, אני והסוניק יות' מכירים מאז שהיינו תינוקות עם מוצצים.
נכון. -על אמת.
החבר'ה האלה נעלמו. -כן, רחצתי כלבים עם ת'רסטון.
בנאדם, כבר רחצנו את הכלב הזה.
אתה לא צריך להתרגז. -רחצנו אותו!
מה קורה, בנאדם? אתה לא יכול לרחוץ כלבים כל חייך.
בוא נצא לסיבוב הופעות. בוא נעשה הופעות.
אז התלהבנו והופתענו.
אבל אנחנו גם...
גם הופתענו מכך שריק...
"וגם הופתענו... ריק היה רוסי?"
לכן נוצר בינינו חיבור. להקות מתחברות.
אנחנו מסתובבים כמו חבורה גדולה. מבין אותי?
מה החלק האהוב עליך בהופעה?
העלייה לבמה הייתה חלק מוצלח.
מה אתה אומר? -כשהם הופיעו,
כשהם ניגנו את "מלך הרוק" ואנחנו הצטרפנו,
אני חושב שזה היה החלק הכי מוצלח.
כן, עם הפירוטכניקה. -זה היה הכי טוב...
זאת רק חבורה. -חבורה מאוחדת.
כי אתה יודע...
מייק התחרפן. -חרא.
מה לא בסדר עם מייק?
אתה צריך נעליים, אחי.
איפה הנעליים?
אני לא מוצא את הנעליים או את מכנסי הזמש.
כשאם-טי-וי נתקלים בקליפ מושך מבחינה ויזואלית,
שפורץ את הגבולות, אנחנו מכתירים אותו כקליפ פורץ דרך.
"שדרך" מעניין משתי סיבות.
ראשית, מפני שהאנימציה מצוינת.
ושנית מפני שהקליפ בוים והונפש על ידי חבר הלהקה.
הבמאי ג'ונתן דייטון והבמאית ולרי פריס צילמו
את הביסטי בויז בהופעה.
חבר הלהקה אם-סי-איי לקח את הצילומים וצייר עליהם פריים אחרי פריים,
ויצר אנימציה נפלאה.
צפו בעבודה שלו.
זה שיר חדש של הביסטי בויז, "שדרך".
רק שנייה, אדם.
רק רגע. אני מצטער, אדם.
אדם... -מה? מה קרה, דיוויד קרוס?
אני מצטער. מה זה?
מה זה, בן סטילר?
היי, חבר'ה. -מה? מי?
מה שלומכם? -היי, סטיב בושמי.
היי, מה שלומך?
אני מצטער. צעדתי ברחוב כדי לקנות כרטיסי לוטו,
ולא יכולתי שלא לשמוע...
כרגע התעוררתי, אבל חשבתי ששמעתי אתכם...
חשבתי ששמעתי אתכם מזכירים את "הבוטיק של פול".
אלבומם החדש נקרא "רישיון להיות אדיב",
והוא קיבל מעמד פלטינה אחרי שמונה שבועות בלבד.
רישיון להיות אדיב, נכון?
מגניב. -מגניב.
כתוב "מגניב", ג'ואן.
אני אומרת לכם, אני עם העדשות המטופשות שלי. רגע.
האלבום שלהם נקרא "רישיון להיות מגניב".
זה שם מטופש לאלבום.
כולם יודעים ש"הבוטיק של פול" היה כישלון מסחרי.
כישלון נתעב. -זה היה פלופ.
לא יכול היה להיות גרוע יותר. -איש לא קנה את זה.
זה בטח היה ממש משפיל.
כישלון ענק ועצום.
תודה רבה שהזכרת לנו. -כולנו יודעים את זה.
כשהעץ הזה נפל ביער, איש לא שמע את זה.
אז השאלה שלי אליכם היא, איך ממשיכים הלאה...
אפילו לא איך. למה המשכתם לעבוד כלהקה?
אבל... -בדיעבד, כידוע לכולנו...
זה נחשב כיום לאחד מאלבומי הראפ המשפיעים אי פעם, נכון?
אני רק אומר, אדם, שלדעתי זה ה"פט סאונדס" של הראפ...
בגלל השימוש הרב בסימפולים, שכבות...
סימפולים, שכבות.
היפ.
הופ.
ואתם אומרים עכשיו, "איש לא אהב את זה."
אני מרגיש שאתם עושים את הקטע הזה שבו אתם אומרים,
"זה לא היה טוב, אז אני אומר שזה לא היה טוב.
אבל בעצם אני רוצה שתרגישו שזה היה טוב."
זה כאילו שיש לך משהו בראש שרוצה שאנחנו נרגיש רע,
אבל בעצם זה מפני שאתה מרגיש רע בעצמך.
אני לא רוצה להיכנס לזה.
וזה לא סיפור.
היי, מייק. מה המצב, בנאדם? -מה קורה?
והערב... -יו, מה קורה?
נבצע בכורה עולמית של "ג'ימי ג'יימס".
אחלה.
זה מהסרט "חבורת השובבים" כשהם אומרים,
"מה שמך?" "ג'ימי ג'יימס, תשאל שוב, תקבל את אותה תשובה."
לא, למעשה זה מ"שלושת הבנים שלי".
הפרק שבו דוד צ'ארלי מתחרפן על הילדים עם סכין קצבים.
בכל הנוגע לסיבובי הופעות, מבין כל ההופעות שלנו,
אני חושב שהאדם הכי מוזר שהופענו אתו היה מייק.
הבחור הזה מטורלל, בנאדם.
היי, אני מייק.
אז... -אני בלהקה בשם ביסטי בויז.
שלום, בנאדם.
"חושך בצהרי היום,
צללים מעל כף כסופה,
להבים תוצרת בית, בלון של ילד."
אל תחמיצו את הביסטי בויז, הם בסיבוב הופעות בקיץ 92'.
אחלה! -מה קורה אחר כך?
ועוד איך! -לאן תמשיכו מכאן?
- ביסטי בויז - דאף -
אנשי המסיבות, ראן די-אם-סי והביסטי בויז בדרך לעיר שלכם ברגע זה.
ואנחנו נפציץ בהופעה חיה. נכון, בחורים?
בייבי! -מה קורה עם זה?
כבר רחצנו את הכלב הזה.
אתה לא צריך להתרגז.
תרגום: גיא רקוביצקי