Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
-Sådan. -Godt. Hejsa.
Afvent. Så kører vi.
-Klar? -Ja.
Her er en historie Jeg må fortælle
Om tre seje brødre I al deres vælde
Dengang det begyndte, ku' alt ske
-Med Ad-Rock -MCA
-Og mig -Mike D
-Hvem er din yndling? -Jeg ser lidt af mig selv i dem alle.
-MCA er vel min favorit. -Mike D.
Ad-Rock inspirerer mig.
Når man hører nogens musik så længe, varierer det, hvem der betyder mest
i løbet af ens liv.
Min yndling er Mike D. Han er sjov på en subtil måde.
Har du en yndlingsmusikvideo?
Min er faktisk en træningsvideo, der aldrig udkom.
Ring til nummeret på din skærm nu!
MCA var vist lederen, der sørgede for sammenhold.
Han finder på alt det skøre.
MCA har haft stor indflydelse på verden, og han har et stort hjerte.
Jeg synes, at Ad-Rock er indbegrebet af cool.
Det er et ord, man ikke hører så ofte, men det passer godt på mig og de andre.
Det er "macho". Vi er bare macho.
For han er så hudløst ærlig.
Vi har ikke meget musisk talent, så vi prøver en masse forskelligt.
Yauch.
Jeg sender en hilsen til min bedstemor.
For jeg er bare vild med den basguitar.
Vent nu lige lidt. Sæt jer ned. Det er ikke slut endnu.
Kom så.
Deres musik har haft stor indflydelse og været lydsporet til mit liv.
Det er vore livs lydspor.
Mange bands går fra hinanden og finder senere sammen igen.
Men de blev sammen under hele eventyret.
Jeg magter det ik' Det var sådan, din plan gik
Nu skal der styr på dette Watergate
Jeg magter ikke at feste, når du er parat
For din krystalkugle taler Knap så krystalklart
Så du undrer dig over, hvorfor mon
Jeg har et fandens horn i siden
Åh gud, hvor er min kurage?
Jeg siger jer, det' sabotage
Ja!
Godt så.
Halløj!
Hvad så?
Brooklyn!
Jamen hejsa.
Jamen hejsa, folkens.
-Hej. Jeg hedder Adam. -Hej, Adam.
Jeg hedder Mike og kaldes også Michael Diamond eller Mike D.
Vi er Beastie Boys fra New York City.
I aften vil vi fortælle om tre knægte, der mødtes og blev venner
og lavede skøre ting sammen i over 30 år.
Vi to vil gøre vores bedste, for en af os er her ikke.
Adam Yauch.
Han var også kendt som MCA.
Vi mistede ham i 2012 til kræft.
Da Adam døde, var vi ikke længere et band.
Det føltes for underligt uden Yauch,
for bandet var jo hans idé i sin tid.
Så selvom Yauch ikke er her hos os, tænker vi altid: "Hvad ville Yauch gøre?"
Men at forestille sig det er ret svært, for han var meget uforudsigelig.
Han var en joker, men det kommer vi til.
Beastie Boys er ankommet og er som altid på forkant med moden.
Når de ikke er på den røde løber, er de til modeshow i Paris.
Se de hvide dreadlocks.
Beastie Boys er tilbage efter seks års fravær.
Venner, det er længe siden. Hvad har I lavet? Det er godt at se jer.
-Hej! -Jeg ved, det lyder spøjst.
Men vi blev fanget af Bigfoot.
Nu vil vi gå tilbage.
Langt tilbage i tiden.
At være en sær knægt fra, undskyld, mor, en sær familie, er bare sært.
Men det er også ret ensomt. En dag hørte jeg musik af The Clash.
Ikke alene elskede jeg musikken,
men da jeg hørte den, vidste jeg, der var andre særlinge.
Jeg måtte bare finde dem.
Jeg fandt min første særling på skolen. Han hedder John Berry.
En dag så vi en reklame i gratisavisen The Village Voice.
Den var for et band, der hed Bad Brains.
Og Bad Brains spillede koncert på noget, der hed Botany Talk House.
Så vi tog ned på spillestedet, og der var måske 15 mennesker i alt.
Og alle var voksne.
Men der var én anden på vores alder, og han så vildt sej ud.
Han bar en lang trenchcoat fra en genbrugsbutik.
Han bar militærstøvler.
Der var hjemmelavede knapper på hans frakke.
Og han hed Adam Yauch.
Jeg mødte Yauch, Mike og John Berry til en Misfits-koncert i 1982.
Det var måske Circle Jerks,
men jeg kan bedre lide Misfits, så jeg siger, det var dem.
På en eller anden måde hørte vi,
at der var nogle unge, der hang ud på dametoilettet.
Så vi gik derud
og fandt nogle superseje punkere på vores alder.
Og jeg genkendte faktisk en, Jill Cunniff, for vi gik i samme klasse.
Hun kunne få mig ind.
Jeg genkendte også en anden i gruppen, Kate Schellenbach.
Vi var vokset op i samme nabolag.
Kate var vildt sej, og hun var klogere end os.
Hun kunne lide mere sofistikeret, europæisk musik.
Altså undskyld mig, men at hun var klogere end os...
-Kate er... -Der skulle ikke meget til.
-Det siger ikke så meget. -Det var hun.
-Faktum. -Klart.
Hun kunne lide fede bands såsom Kraftwerk.
Hun boede i en taglejlighed på 14th Street med sin mor.
Det var en stor, åben lejlighed, og midt i det hele stod hendes trommesæt.
Min første punkerven var Dave Skilken.
Han er til venstre, og jeg er til højre.
Jeg og min bedste ven spillede basket uden for skolen.
Vi så en knægt, der så skør ud med punkerhår og en trenchcoat,
gå ned ad gaden med en synthesizer.
Så ham måtte vi bare tale med.
Han var yngre end os.
Han gik i sjette klasse og pjækkede fra skole.
Tænk lige over det... Man er 11 år gammel, når man går i sjette.
Dengang hang vi mest ud hos John Berry på 100th og Broadway.
Dér spillede vi musik.
I de tidlige 80'ere var alle, vi kendte, med i et band.
Og Yauch ville have, at vi dannede et band sammen.
Han havde fundet på et navn: Beastie Boys.
Bandet bestod oprindeligt af mig, Kate, Adam Yauch og John Berry.
Navnet stod for:
"Boys Entering Anarchistic States Towards Inner Excellence".
Akronymet giver ingen mening, for "boys" er allerede med i bandnavnet.
Så det er fjollet og dobbeltkonfekt.
Og upræcist, for trommeslageren, Kate, var pige.
Vores første koncert var hjemme hos John Berry på tredje sal.
Yauch fyldte 17 år.
Og Yauch sagde: "Jeg holder fest, og vi skal spille."
Da vi skulle spille, endte jeg med at blive valgt som sanger.
Jeg var den vildt generte type. Jeg aner ikke, hvorfor jeg sagde ja.
Jeg husker bare 10-12 unger i et lokale,
som nok var tre en halv gange seks meter eller noget,
der hoppede og væltede rundt.
Men det var bare gode venner, der hyggede sig.
Jeg var ikke med i Beastie Boys dengang, men jeg blev medlem i 1983.
John Berry gad ikke mere og droppede det.
Jeg hang ud med Mike, Yauch og Kate konstant.
LOKAL-TV
Så derfor blev jeg den nye guitarist.
Vi var hardcore og så alligevel ikke.
Vi mindede lige så meget om Monty Python, som vi gjorde om Black Flag.
-Præsenter jer. -Jeg er Michael fra Beastie Boys.
Jeg hedder Kate, er stenbuk og har lommeuld i lommen.
Nu til et ældre, mere modent medlem.
-Hvad hedder du? -Ad, men kald mig Adam.
Jeg hænger bare ud på tv. Det er ren hverdagskost.
Jeg hedder Adam, som der står på mit bælte.
Vis lige Adams bælte, hvis I kan.
-Hvor gammel er du? 13-14 år? -Sådan cirka.
Nu er vi ved at blive ældre. Vi er ikke længere 15 år. Vi er 16 år.
Vi hørte al slags musik. Vi hørte soul, punk, rap og reggae.
Rap var svær at få. Der var udgivet få plader.
Men vi søgte en ny stil.
Vi var vilde med en dum reklame for isbutikken Carvel.
Hejsa. Jeg er et Carvel-himmelvæsen fra det ydre rum.
Jeg hedder Cookie Puss.
Nogen fik den fikse idé
at indspille en åndssvag telefonfis-sang, der hed "Cookie Puss".
-Carvel her. -Halløj. Er Cookie Puss der?
-Hvem? -Jeg vil tale med Cookie Puss.
-Her er ingen med det navn. -Cookie O'Puss så? Cookie Chick?
En, der hed Dave Parsons, havde en pladebutik, der hed Rat Cage.
Vi pjækkede fra skole for at tage derned.
Dave stiftede et lille pladeselskab og udgav "Cookie Puss" på 12-tommers.
Og så skete der noget, vi aldrig havde forestillet os.
DJ's begyndte at spille vores plade på diskoteker.
Så andre end vores 15 venner hørte faktisk vores musik.
En dag besøgte jeg en ven på hendes spøjse vikararbejde.
Vi hørte, at DJ Afrika Bambaataa var med
i et talkshow på en anden etage i bygningen.
Vi blev ellevilde og løb ned for at snige os ind i tv-studiet.
Og så skete det her.
Jeg elsker sangen "Cookie Puss" af Beastie Boys. Kender du den?
Ja, jeg har hørt om den. Jeg har fået pladen. Den er vild nok.
Okay.
Hvorfor er du vild med den?
Det er bare en sjov sang. Jeg hørte den...
Er der scratch på den og sådan?
Der er lidt scratch. Den er funky.
Kapitel to: "Vi bestiller ikke andet end at høre rap".
i 1984 udkom der en sang,
der ville ændre vores bands tilværelse for evigt:
"Sucker MCs" af RUN-DMC.
For to år tilbage kom en ven og sagde At jeg sku' fyre mine MC-rim af
Så jeg sagde de rim, der kommer nu
Det lød skidefedt, og de kommer her, du
"Sucker MCs" var overalt i New York, da den udkom.
Man hørte den fra biler,
fra ghettoblastere, fra pizzeriaer, overalt i byen.
RUN-DMC var for fede, og vi ville være som dem.
Vi studerede hver sang og hver tekst.
Vi så på samtlige billeder af deres sko, deres tøj, alt.
Vi studerede og gentog vores yndlingsnumre dagens lang.
Ikke, at vi troede, vi ville blive rappere.
Men vi begyndte at skrive rim selv.
Nu kommer der vist et eksempel,
der viser niveauet, vi lå på...
Ikke endnu. Nu er du for hurtig.
-Er jeg for hurtigt ude? -Vend dig om Spike.
-Virkelig? Okay. -Timeout.
-Se nu, Spike. -Vent, vi er et helt forkerte sted.
Det mente jeg nok.
-Nu er vi klar. -Hej, hej.
Vi er tilbage. Vi har altså øvet det her. Virkelig.
-Undskyld, jeg fejlede med teleprompteren. -Teleprompteren? Den havde jeg ikke set.
Nå, men... Det er en god måde at komme videre på: "Nå, men..."
På daværende tidspunkt skulle vi spille på Studio 54.
Altså det Studio 54, hvor Brooke Shields kom.
Der kom Baryshnikov, Halston og Donna Summer.
Jeg vidste ikke, om du forventede et svar.
-Ingen bød ind. -Nå, men...
En lille fodnote om det: Det var Battle of the Bands, og vi tabte.
Så vi skulle spille på Studio 54, og vi ville spille "Cookie Puss".
Vi havde aldrig spillet den live, men vi ville have en DJ med på scenen.
En ven kendte en fra NYU, der var DJ,
og som ville være rapproducer og havde alt udstyret.
Men vigtigst af alt havde han en boblemaskine.
Hvad siger du, Ad-Rock? En boblemaskine?
Ja, mand. Netop, Mike D. Han havde en boblemaskine.
Okay.
Så vi tog hen på hans kollegium for at møde ham.
Da vi kom, blev døren åbnet af en langhåret heavy metal-fyr
med nogle sære læderhandsker, der hylede os ud af den.
Det var umuligt ham.
Han åbner døren til det minimale kollegieværelse.
Og derinde står et kæmpe anlæg
og pladespillere og trommemaskiner.
Og ja, mine damer og herrer, en boblemaskine.
Så hvad gjorde vi? Vi hyrede ham straks, og det var Rick Rubin.
I begyndelsen virkede det som en spøjs kombination med os og Rick Rubin.
Han er fra Long Island. Vi er fra New York City.
Og Rick var vild med ting, vi ikke var vilde med.
Såsom wrestling og heavy metal, som vi syntes var fjollet.
Rick virkede meget ældre og...
Vi må arbejde lidt på timingen med det billede og...
Skal vi sige noget om kabel-tv-kassen? Alle tænker på den, ikke?
Det var højteknologisk dengang.
De har kabel-tv, en telefon med flere linjer...
Hvorfor er det ikke som i gamle dage med smøger og askebæger ved sengen?
Hvad siger I?
Rick virkede meget ældre og mere moden end os.
Og han havde penge til ting, men hans selvtillid gjorde udslaget.
Det, han var vild med, var det fede, og det smittede.
Man kunne ikke omgås Rick uden at dele hans entusiasme.
Så vi blev lidt vilde med wrestling... Lidt.
-Og vi blev vilde med heavy metal. -Klart.
-Klart.
Der gik kun en uge, fra vi tænkte, at fyren med læderhandskerne var fjollet,
til vi tænkte, at han var for sej. Han blev en fast del af vores slæng.
Han var som en sær, sej storebror.
Og hans kollegieværelse blev vores hovedkontor, det nye Rat Cage.
Hver dag droppede vi skolen og tog hjem til Rick.
Vi hørte plader, tog på diskotek og på Cozy Soup 'n' Burger for at spise.
Og så talte vi om aftenen, musikken og al den musik, vi skulle lave sammen.
Efter koncerten på Studio 54 havde vi en DJ.
Så vi tænkte: "Skid hul i det. Lad os prøve også at rappe."
THE KITCHEN I NEW YORK
Rick blev medlem af bandet og hed DJ Double R.
Første koncert med Rick var halvt hardcore,
og så gik vi af scenen og vendte tilbage som rappere.
-B-E-A -S-T-I-E
Vi er Beastie-kvartetten
-Master Yauch -Slop the Rock
-Med Mike D -Schellenbach
Hiphop, giv ikke op
Beatet går amok Til du har fået nok
Okay, jeg tror...
I forstår vist ... I er vist med.
De fleste rappere har deres rim på en seddel, ikke? Gør man ikke det?
Én ting er at ses med sine venner og rappe "Sucker MCs" dagen lang.
Men at stå på scenen foran et publikum og rappe sine egne rim var anderledes.
Vi opdagede det ikke, men med tiden
sås vi mere med Rick og begyndte at opføre os som Rick
og se mindre og mindre til Kate.
Mest af alt hang Kate sjældnere ud med os.
Vores venner forstod vist ikke, hvorfor vi sås med Rick hele tiden.
Et band må jo tjene til føden.
På det tidspunkt producerede Rick sit første rapnummer, "It's Yours",
for en rapper, der hedder T La Rock.
Indtil da blev musikken til rapnumre spillet af bands.
De spillede på en funky og lækker måde, så det ville komme i radioen.
Men "It's Yours" var en rapper og en trommemaskine.
Det lød råt og punket.
En aften sagde Rick, at han skulle mødes med Russell Simmons på Danceteria.
Vi anede ikke, hvad de skulle tale om,
men det var spændende at smuglytte til deres samtale i baren.
Russell var ikke kun RUN-DMC's manager. Han var også DJ Runs bror.
Han var ikke bare en, der kendte en fyr, der havde forbindelser til rappere.
Russell var rap. Han var midt i rapindustrien.
Da Russell gik, var vi ellevilde og løb over til Rick og sagde:
"Hallo, Rick. Fortæl os det hele. Hvad sagde ham Russell?
Fortæl os alt, hvad I talte om."
-Tja, det... Vi var oppe at køre. -Flot.
Sådan lød vi, da vi var 16 år.
Rick sagde, at Russell knap kunne tro,
at "It's Yours" var lavet af en, han aldrig havde hørt om,
og så endda en hvid fyr.
Rick sagde, de gik godt i spænd og ville stifte pladeselskabet Def Jam.
Vent lige lidt. Følg med. Læg den telefon, og se det her.
"Jam" betyder plade. "Def" er en kortform af "definitiv".
Definitivt den bedste plade, du kan købe i dag.
Det er så def Det er Def Jam
Og på et tidspunkt fortalte Rick Russell om os.
"Jeg kender tre hvide rappere, der går i high school.
Altså de er til punkrock, men de er endnu vildere med hiphop.
De bestiller ikke andet end at høre rap."
Russell Simmons så straks mulighederne i en hvid rapgruppe.
Og inden for få dage mødtes vi med ham.
Vi forventede et enormt, fornemt kontor,
men da vi kom derop, var det bare to små værelser.
Men det fede var,
at i et af de værelser var Kurtis Blow, kongen af rap.
Han er på Russells kontor for at lære at danse breakdance.
Han prøver at dreje rundt på sit hoved af en eller anden grund.
Og ikke alene det, men...
Kender nogen af jer Full Force?
Han er omgivet af gutterne fra Full Force,
der ser på, at han lærer at dance breakdance.
Det var altså en vanvittig situation.
Når det gjaldt selvtillid, var Russell endnu vildere end Rick.
Var man i nærheden af ham, troede man på, at det fede pis, han sagde, ville ske.
I 1984 var folk ligeglade med rapmusik. Det blev knap spillet i radioen.
Men uanset hvor Russell var, solgte han idéen til alle.
"RUN-DMC bliver deres generations største kunstnere.
Rick Rubin bliver rappens Phil Spector.
Beastie Boys? De er hvide B-boys, og de bliver verdens største gruppe."
Godt så... Lad os lige slå bremsen i.
Vi var lige begyndt at rappe, og vi var i bedste fald middelmådige.
Men Rick og Russell troede på os og gav os selvtillid.
Så de arrangerede, at vi kunne indspille vores første rapnummer.
Det hedder "Rock Hard".
Det er ikke vores bedste arbejde.
Men I må forstå, at vi elskede rap og så gerne ville være rappere.
Vi ville være som RUN-DMC.
"De første hvide B-boys, intet værn. Der er intet galt med din tv-skærm."
Det skrev Russell Simmons.
Og han sagde, vi skulle rappe det, fordi det var fedt og B-boy og punk.
Han ville også have os til at rappe:
"Jeg ka' spille trommer og spille guitar. Ikke kun B-boys, men ægte rockstjerner."
Og vi gik med til det. Han var jo den ægte rapvare, mand.
Kurtis Blow dansede breakdance på hans kontor.
"Siger du, det er fedt og vildt, så skru bare op for musikken."
Mike D, Ad-Rock og MCA Inden længe tager du hatten af
På sin vis er knægtene gode nok
De går amok Giver dit system et chok
Et chok, chok
Amok
Jeg vil gerne klandre Rick og Russell for kvaliteten, men det er vores værk.
Vi skrev og fremførte resten af teksten.
De bad os være en fjollet rapversion af et heavy metal-band fra 80'erne,
men med Adidas-sko og joggingdragter.
-Og vi var så klar. -Ja, for fanden.
Virkelig.
Men det blev besluttet, at vi måtte smide Kate ud af bandet,
for hun passede ikke til vores nye hårde rapperidentitet.
Hvor langt ude er det ikke?
Da Beastie Boys begyndte, havde vi mange veninder.
De var nogle seje tøser. Og det er så pinligt, at vi svigtede dem.
Altså måske havde Kate droppet os i sidste ende,
men det gik til på en skidt måde.
Indtil da var bandet lidt en joke. Noget, vi lavede, fordi det var sjovt.
Målet var at få hinanden til at grine.
Men nu havde Rick og Russell store planer for os.
Hvis Rick var den seje storebror, var Russell den skøre onkel.
Vi sås hver aften og var konstant sammen.
Vi tog i byen, drak screwdrivers og brass monkeys og var én skør familie.
Når man er ung og fuld, og Russell Simmons siger,
at man bliver den største rapgruppe nogensinde,
begynder man efter nok gange at tro på det pis.
Og så skete der noget helt vildt syret.
-Spike? -Undskyld. Der skulle være en knap til...
Det var en dårlig joke. Fortsæt.
-Sker det eller ej? -Ikke i aften.
-Det er sidste aften. Hvornår så? -Vi fik ikke klargjort det.
Måske lykkes det senere. Jeg ser på det.
Det er en stemme, der siger: "Helt vildt syret."
Og så er der noget grafik, min ven Max Tannone har... Glem det.
Vidste I, at vi varmede op for Madonna under hendes første turné?
Det gjorde vi. Og historien om...
Helt vildt syret.
Jeg fandt den.
Hvorom alting er...
Russell Simmons blev ringet op af Madonnas manager, Freddy DeMann.
Han ville høre, om RUN-DMC ville varme op for Madonna under hendes første turné.
Russell svarede: "Ja, de koster 20.000 per koncert."
Madonnas manager sagde: "Tak, men nej tak."
Madonnas manager ringer igen senere og siger:
"Russell, vil The Fat Boys varme op for Madonna?"
Han svarede: "The Fat Boys har travlt. De kan ikke."
Russell var aldrig deres manager.
"Men," sagde han, "Beastie Boys vil gøre det for 500 spir."
Før vi vidste af det, var vi i Seattle i Washington, boede på Four Seasons
og gjorde os klar til at varme op for Madonna.
Husker du det?
Før turnéen lagde vi en genial plan.
Hvad kunne vi gøre for at sikre, at alle ville huske os?
Det ville bestemt ikke være vores rapkundskaber.
Idéen var, at vil skulle være så uforskammede som muligt på scenen.
Hallo! Pas på, Detroit, Philly, Cincinnati, L.A.! Vi kommer til jeres by!
Hvis vi gik op og spillede de to sange, vi havde på det tidspunkt,
og så bare sagde: "Tak for i aften, folkens," hvem ville så huske os?
I stedet ville vi være nogle mindeværdige skiderikker.
Vi er ægte rockstjerner!
Alle kom jo for at se Madonna og var pisseligeglade med os.
Men her kom Ricks wrestling ind i billedet.
Han bad os være som wrestlingskurkene, der råber til kameraet uden for ringen.
Den eneste grund til, at vi ikke har lavet en musikvideo, er at når vi gør,
må de ændre navnet fra MTV til Beastie TV.
For det vil være det eneste, de viser døgnet rundt.
"Beastie Boys. En af vor tids bedste grupper." Sort på hvidt.
Jeg spilder vist min tid her. Du forstår det slet ikke.
Det her interview er slut. Mange tak.
Så...
Så hver aften under turnéen
gik jeg ud på scenen og holdt en lille tale:
Jeg er kong Ad-Rock! Og jeg er fandeme kongen af Kings Theatre.
Vi er Beastie Boys, og vi vil knuse enhver modstand.
Når vi går i aften, kan I stikke ild til hele lortet.
For I røvhuller er ikke en skid værd.
Husk, at det var dem her, Adam tilsvinede.
Det var et ambivalent forhold.
Vi hadede dem, de hadede os. Det er kærlighed.
Vi kom hjem efter turnéen, og det første, vi gjorde,
var at gå hen til enhver, der ville lytte, og sige:
"Hallo. Vi har været på turné med Madonna."
Det var det fedeste nogensinde.
Og nu kom vi hjem, og det var officielt. Vi var en rapgruppe.
-Virkelig? Highfive? -Ja.
De er seje igen, Adam.
En dag skaffede Russell os en koncert på diskoteket Encore.
Vi skulle varme op for Kurtis Blow, kongen af rap.
Vi kiggede på hinanden og sagde: "Kurtis Blow? Det her er def."
-Så... -Det er et reelt citat.
-Så ved I det. -Netop.
På Encore kom der kun sorte raptyper, og vi var de eneste hvide fyre.
Og vi mente, det var smart at ankomme i en limousine klædt sådan her.
Hvad griner de af? Ja, vi har do-rags på.
Så det...
Da vi gik på scenen på Encore for at spille "Rock Hard",
tændte de for alt lyset i lokalet. Det var lysstofrør som i et supermarked.
Og alle fyrene i publikum begyndte at råbe ad os.
"Halløj, Menudos! Hvad så? Menudo, jeg elsker jer!"
Ja, de kaldte os "Menudo".
-Faktisk var det "Menudos" i flertal. -Ja.
Ja, så det look droppede vi.
Kapitel tre: Sangen, der ændrede alt.
KAPITEL 3 SANGEN, DER ÆNDREDE ALT
Vi begyndte at skrive anderledes sange.
Det var ikke bare en guitar og vers, omkvæd, vers, omkvæd.
At fjolle rundt blev vores kreative proces.
Det forgik nogenlunde sådan her. Mikey?
Vi kunne gå ned ad gaden... Sådan...
Hejsa. Sådan går vi ned ad gaden.
-Hejsa. -Hvad så, mand?
Vi har øvet.
Vi gik ned ad gaden.
Og så talte vi om plader og dumme ting, vi syntes, var sjove.
En af os sagde en linje fra en sang, vi elskede, såsom...
Vent nu lige.
Så sagde en anden: "Hallo, det skal være en sang.
Han skal sige: 'Vent nu lige,' og så skal Slick Rick sige:"
Kom så!
Så var der en anden, der sagde: "Der skal siges:"
Hallo, Leroy!
Og det var en sang.
Ja, og så tog vi i studiet med den simple, dumme idé og lavede en sang.
Hallo, Leroy!
Vent nu lige... Kom så!
Adam stod og trykkede som en besat på sin DX-trommemaskine.
Nå han var oppe at køre, tog han sine hørebøffer,
flåede dem af, kastede dem væk og sagde:
"Hallo, gutter, hør lige her."
Nej, nej, nej. Det var dig, Mike.
-Jeg lød sådan her. -Nå, men han lavede...
Nå, men han...
Ærligt talt roser jeg dig, Adam. Han lavede et fedt, dynamisk swingbeat.
Men da Yauch og jeg hørte det, tænkte vi: "Pis."
Men da der kom et 808-beat ovenpå, ændrede det alt.
Vent nu lige... Kom så!
Så vi tre var overladt til os selv, lavede musik og elskede det.
I stedet for at agere og lyde som nogle andre som med "Rock Hard"
var vi nu bare os selv. I hvert fald en fantasiversion af os selv.
Rick kom forbi studiet og hørte det.
Han flippede ud og sagde: "Gutter, I skal ikke ændre noget.
Det er for fedt. Jeg vil spille det for Russell.
Det her skal bare udgives."
Vi blev overraskede, men vildt glade.
Rick mixede det, så det lød større og mere professionelt.
Han fik 808'eren til at lyde for vild.
Sådan der. Man kunne høre den ryste bilruder på hele Østkysten.
Den sprang også mangen en højtaler.
Vi lærte at sammensætte en masse elementer, vi elskede,
såsom beats, samples og scratch, og lave en sang af det.
Og en ny stil. Vigtigst af alt fandt vi vores stemme.
Jeg chiller som en gal Når jeg chiller løs
Jeg fylder mine lommer Som en rigtig rig knøs
Drikker øller ved vinduet som en fløs
Når jeg har fået nok Er der chillet løs
Jeg er lige kommet hjem Løsladt mod garanti
Hvad er klokken? Tid til en øl eller ti
Russell og Rick udgav "Hold It Now, Hit It" via Def Jam.
Og den blev spillet i musikprogrammer og på diskoteker, hvilket var stort.
Vores sang blev spillet sammen med sange som LL Cool J's "Rock the Bells"
og RUN-DMC's "Peter Piper". Sange, vi elskede.
Vi skulle spille i Philly og havde lige udgivet pladen.
Vi spillede "Hold It Now, Hit it", og stedet eksploderede bare.
Det føltes fantastisk. Jeg tænkte: "Hold da kæft."
Så jeg er 19 år gammel og har lidt penge på lommen.
Rappere ved, hvem jeg er. Vi kommer gratis ind på diskoteker.
Vi får drinksbilletter, snakker med piger, bliver fulde,
fjoller rundt, skriver rim på servietter og griner røven i laser.
Og så går vi i studiet og laver en sang om alt det. Næste aften, næste sang.
-Fire og tre og to og en -Hvad så?
-Har jeg mikrofonen, flygter hver og en -Netop
Jeg kender Ad-Rock og Mike D modsat dig
Jeg har mere stil end Picassos malerleg
Jeg har rim, der er rå Og rim, der er chik'
-Det er intet under, du er på min pik -B-E-A...
Vi indspillede sange konstant, og Russell udgav dem alle som singler.
-Der var "Paul Revere". -Kæmpehit.
-Vi udgav "New Style", der spiller nu. -Kæmpehit.
Og på et tidspunkt kom Russell og sagde:
"I er den bedste rapgruppe nogensinde. I skal lave et helt album."
Alt imens boede Adam og jeg stadig i nogle små, sølle lejligheder,
som man gør, når man er 19 år.
Men Yauch fik en fed ny lejlighed i Brooklyn Heights.
Han boede der gratis, fordi han var bygningens vicevært.
-Det passer. -Ja.
Hvis din radiator gik i stykker, kom Yauch og fiksede den.
Han havde ingen kvalifikationer, men han kunne alt rent instinktivt.
En sen aften kom jeg og Mike forbi, og han havde en båndafspiller stående.
Ikke med kassettebånd. Det var en spolebåndoptager,
jeg ikke anede, han ejede.
Jeg stod og kiggede på den og prøvede at lure, hvad det var.
Der var bånd fra den ene spole.
Men i stedet for at blive ført hen på den anden spole,
løber det ud, rundt om et mikrofonstativ og rundt om et mikrofonstativ mere.
Så løber det rundt om en stol og så hen til den anden spole.
Adam og jeg kiggede på den og tænkte: "Det må være et tryllenummer, ikke?"
Så rejste Yauch sig og trykkede på "afspil".
Introtrommerne til Led Zeppelins "When the Levee Breaks" lyder.
Men i stedet for hele sangen, spillede introen bare igen og igen.
Jeg havde set DJ's gøre det med to plader og pladespillere.
Jeg havde aldrig set det gjort med spolebånd.
Lyden og udseendet var ren magi efter vores mening.
Yauch havde hørt,
at Jimi Hendrix og Sly Stone lavede båndsløjfer, og han ville prøve.
Hvor havde han hørt det? Der var ikke YouTube eller Google dengang.
Vi tog Yauchs kreation med i studiet og lavede sangen "Rhymin' & Stealin'".
Ali Baba og de fyrretyve røvere
Fakler og vold og...
Mens vi skrev og indspillede Licenced to Ill,
producerede Rick Rubin også RUN-DMC's nye album, Raising Hell.
Deres version af Aerosmiths "Walk This Way" var
et kæmpe mainstreamhit i radio og på MTV.
RUN-DMC blev store i hele verden.
De tog på turné i sommeren 86, og Russell bad os varme op for dem.
Beastie Boys' funktion er at få folk op at køre, så de tager til koncerterne.
Så vi vil skabe røre på scenen og få publikum sparket i gang.
De var så store, at da vi nåede Miami,
opgraderede arrangørerne fra et basketstadion til et baseballstadion.
Joe Perry og Steven Tyler fra Aerosmith kom fra Miami kun for at spille én sang.
Det måtte blive fandens vildt.
Hun danser rundt Til drengenes fryd
Hendes fødder er oppe i luften
Klip til det store øjeblik, hvor Aerosmith skal på scenen
for at spille det største hit på planeten.
De kommer ud, og publikum går amok.
Men nu er der en anden fyr på scenen. Yauch.
Yauch havde en basguitar med.
Og Jam Master Jay syntes, det ville være sjovt,
hvis han spillede bas med dem og Aerosmith under det store nummer
på scenen på et baseballstadion i Miami.
og Yauch leverede fandeme varen.
Aerosmith-gutternes ansigter var ren forundring.
"Hvem er den beskidte fulderik? Og hvorfor spiller han bas med os?"
Under hele sangen prøvede Yauch at stå ryg mod ryg som en sand guitarist
med Joe Perry, der bare nægtede.
Han var... Yauch endte med at jagte ham rundt på scenen baglæns.
Alle vi andre stod ude i siden
og så på, skreg af grin og elskede det.
Ikke alene var det skideskægt at turnere og hænge ud med RUN-DMC,
men vi lærte så meget af at se dem spille. Det var som en afgangseksamen i rap.
Ja, ja, folkens! Vi standser ikke! Bliver ved og chokerer alle! Så...
Intet at bevise. Følg nu med Mine trin er for fed'
Vi drikker glas, dåser, flaske og kander
Mellem pladeafspilleren står vi og blander
Jeg hedder Run og har de vilde kort
Hør mine rim Så er din skæbne afgjort
Navnet er DMC Han sidder ved mit bord
Så fat mikrofonen Han bliver stor
Men da vi kom hjem, havde Rick mixet og færdiggjort hele vores plade.
Det var sært, at han havde gjort det uden om os.
Yauch havde altid interesseret sig for de tekniske aspekter,
så det gjorde ham uden tvivl irriteret eller vred.
Men Rick gjorde noget ret utroligt.
Han tog vores sære rapnumre
og gav dem en renere, større, poleret lyd, der var klar til radioen.
De er mere som ægte slagsange og mindre som en joke.
Brass monkey Den er så funky
Brass monkey-junkie Den er så funky
Brass monkey
Kapitel fire:
"Tidligere nævnte vi en sang, vi troede, havde ændret alt.
Og det havde den.
Men den her sang ændrede faktisk alt."
Her er lidt bonusinfo. Vi var næsten færdige med Licenced to Ill,
men Russell mente ikke, den var lang nok, så vi manglede én sang.
Yauch og Tom Cushman havde et andet band, der hed Brooklyn.
De havde sangen "Fight For Your Right (To Party)".
Så Yauch sagde: "Hvorfor laver vi ikke den sang med Beastie Boys?"
De lavede den for sjov for at gøre grin med festaber og studenterforeningsfyre.
Vi havde aldrig mødt en festabe eller studenterforeningsfyr.
Men de var sjove at gøre grin med.
Idéen var at tage lidt af det ene og lidt af det andet.
Lidt af det her og så en halv deciliter af det her.
Blander man alle de ting, får man...
I må kæmpe for jeres ret
Til at feste
Nu gik alt helt amok.
Det føltes, som om pladen udkom dagen efter, og så kom musikvideoen.
Den var overalt. Jeg sad derhjemme og spiste morgenknas,
og den spillede fem gange i timen på MTV.
Alle så MTV dengang, og de viste os konstant.
Vores hjemmevideo fra vores lejlighed bliver spillet
mellem Michael Jacksons, Princes og Tina Turners musikvideoer.
Altså det var jo for sygt.
Vi gik fra at være berømte...
-For sygt. -Kom nu.
Vi gik fra at være berømte i nærområdet
til at være kendte i hiphoppens undergrundsmiljø
til at blive genkendt på gaden, efter Licenced to Ill udkom.
Uanset hvor jeg kom, råbte folk:
-"Hallo, Mike D!" -"Hvad så, mand?"
Det samme skete for mig og Yauch. Vi gik på gaden,
nogen genkendte os og sagde:
-"Hallo, Mike D!" -Det er en sand historie.
Så vi havde selvtilliden i orden.
Og to måneder senere, sendte Russell os på vores første stor turné i USA.
Hvad gjorde vi? Vi tog Dave Skilken, Zay, DJ Hurricane og alle vores venner med.
Vores plade solgte i stor stil, og nu føltes alting helt anderledes.
At være berømte derhjemme var én ting.
At være berømt i Missoula i Montana er noget helt andet.
Før turnéen bad Russell os mødes med en spøjs fyr
for at drøfte, hvad vi ville have på scenen.
For at tage pis på ham, sagde vi: "Hør, makker.
Vi vil have en Budweiser-sixpack som DJ-pult."
-"Tjek." -"Vi vil have en gogodanser i bur."
"Vi vil have en stor kasse,
som der kommer en kæmpe pik ud af, når koncerten slutter."
"Det klarer vi snildt."
Og før vi vidste af det, var vi i Missoula til første koncert, og der var den.
Mike D, fyr den af med wop.
Vi dansede wop og var ellevilde.
Vi anede ikke, hvem der ville dukke op for at se os.
Vi troede bestemt ikke, at festaberne, vi gjorde grin med, ville komme.
Men det viste sig, at de elskede "Fight For Your Right (To Party)".
Og ved I hvad? Vi nød at blive elsket, så stik mig en øl, og lad os drikke!
Alt det, Russell havde sagt, ville ske, skete faktisk.
Han dukkede op i løbet af turnéen og mindede os om det:
"Jeg sagde jo, I ville blive større end Cap'n Crunch."
Koncerterne blev større og større. 1000 personer én aften og 2000 den næste.
-Chicago, Atlanta, Mi... -Miami!
-Miami. -München, Houston.
Koncerter, hoteller, efterfester, efter-efterfester.
Vi morede os som aldrig før, og tingene gik amok.
Licenced to Ill er
det hurtigst sælgende debutalbum i pladeselskabets historie.
-De er... -Beastie Boys.
Netop.
Tryk på en pedal Aldrig falsk heavy metal
Vores stil er så hed Som et glohedt ildsted
I 1987 indtager Beastie Boys USA!
On location Rejser rundt i vor nation
Beastie Boys har en kæmpe ferieration
Hvordan fandt I sammen? På Juilliard?
-Vi er de ægte drenge -Vi ta'r dine penge
Rejser fra kyst til kyst Ser piger danse af lyst
Mens du arbejder dagen lang
Optræder Beastie Boys live Og holder alle i gang
Men der skete noget sært undervejs.
Vi gik fra at gøre grin med festaber til at være det selv.
Lad os slå hovederne sammen!
Hvad så, MTV?
-Vi er Beastie Boys! -Ja!
Sange, der var skrevet for sjov, blev noget helt andet.
For eksempel var der en sang på vores første plade,
der skulle være en dum, ironisk joke, men forståeligt nok var den ikke sjov.
I får lige teksten:
"Piger... til at tage opvasken. Piger... til at rydde op."
"Piger... til at vaske tøj. Piger... og på toilettet. Piger."
Vi vidste ikke, hvad der var for sjov, og hvad der ikke var. Alt blev så rodet.
Grænserne var svære at lure for os.
Når jeg ikke var på turné, ringede jeg ikke engang til mine venner,
for jeg kunne ikke identificere mig med dem længere.
Jeg kunne knap genkende mig selv.
Engang så jeg Kate Schellenbach på en deli og hilste ikke på hende.
Måske så hun mig ikke, men hvis hun gjorde,
så havde hun set en helt anden version af mig.
Jeg stod omme ved kølediskene, og hun var ved at betale.
Hun grinede og hyggede sig med sin ven.
Jeg hilste vel ikke grundet skam over, hvor meget jeg havde ændret mig.
Apropos forandring vil jeg lige sige undskyld til min bror, Matthew,
for kælenavnet Money.
Han prøvede at tale med mig, og jeg sagde: "Hør, Money. Jeg ved det ikke, Money."
Han sagde: "Hvad har du gang i? Jeg snakker bare."
Nå, men... Matthew, undskyld. Jeg var en pikansjos.
Hvilket fører os til kapitel fem: "Pikke i en æske."
KAPITEL 5 PIKKE I EN ÆSKE
Vores plade gik som varmt brød, og koncerterne blev vildere.
Masser af sprut og bandeord.
I Sydstaterne ville de bandlyse os for usædelig opførsel.
Vi måtte snige os ud væk efter koncerterne
og køre til en anden delstat, så vi ikke blev anholdt.
Den britiske presse var der dengang, og de skrev en masse om os.
Så da vi kom til England på turné,
fandt de på en masse historier, der faktisk kom på forsiden.
POPIDOLER HÅNER DØENDE BØRN
Man forventede, at vi var galninge.
Det gjorde vi virkelig ikke. Som sidebemærkning bør det understreges.
VI HADER FANDEME ENGLAND
Seriøst? Men jeg kan lide, at de skriver "Horrible Horovitz".
-Det kan jeg lide. -Synd, det ikke hang ved.
-Horrible Horovitz? -Det er fedt.
De holdt et møde i Parlamentet for at beslutte, om vi skulle lukkes ind.
Seriøst.
I hver by, vi besøgte, udviklede publikum en attitude:
"I røvhuller er ikke en skid i forhold til os."
Så da vi kom til den sidste koncert i Liverpool, gik de bersærk.
Allerede under første nummer i Liverpool
sang de fodboldsange og kastede med ting.
Og det haglede med øldå... Kors, Mike. Hold nu op.
Det haglede med øldåser og flasker.
Så midt i det hele stak vi af og kørte til London.
FLUGT FRA FLYVENDE DÅSER
Man skulle tro, vi så tog en pause for at lade tingene falde til ro.
Det gjorde vi ikke. Vi gik direkte fra dét til en turné i Japan.
Efter turnéen i Japan tog vi tilbage til USA og turnerede der igen.
-Ingen pauser. -Det hørte aldrig op.
Russell sagde: "I skal på turné igen. I tjener kassen og bliver rockstjerner."
"Fint, Russell. Hvis du siger det."
Han var manageren, så hvis han ville have os på turné, blev det sådan.
Vi betvivlede det aldrig rigtig. Vi følte, vi måtte gøre det.
Men vi var ikke modne nok til at sige, vi var begyndt ikke at synes om musikken.
Hvilket føles elendigt.
Yauch var den første, der lod til ikke at ville være der.
Det var ikke, fordi vi ikke morede os.
Men koncerterne var kun ren forestilling. Det var spil for galleriet.
Vi var trætte. Vi savnede vores familier. Vi savnede at være hjemme.
Vi savnede bare at gå ud at købe en sandwich.
Vi savnede dem, vi var engang.
Alt det pis, vi fyrede af, gogodanserne, øllet og pikken i æsken...
Det hele var bare så pinligt.
Vi var udbrændte.
På ingen tid gik Beastie Boys fra at være ham tossen med lampeskærmen på hovedet
til at være det plørefulde fjols, folk prøver at få ud af deres lejlighed.
Det er som filmen En ny dag truer,
hvor han genoplever den samme dag igen og igen.
Men i vores film var det den skide pik, der kom frem efter hver koncert.
Problemet var, at vi byggede kassen og var pikhovederne, der var fanget i den.
Vi tænkte: "Hvordan gennemfører vi koncerten så hurtigt,
at den dumme pik kan komme i kassen igen, og vi kan komme væk fra scenen?"
NYHEDERNE
Hvad blev der af Beastie Boys? De udgav i 1986 Licenced to Ill,
et af de mest succesrige debutalbummer nogensinde.
Men de har intet nyt udgivet og er gået hver til sit,
siden turnéen med RUN-DMC sluttede i fjor.
For tiden spiller Mike D og MCA i bands i New York.
Ad-Rock har været i Los Angeles for at indspille sin filmdebut.
Du er lige begyndt på Sherman, ikke?
Jo. Vi flyttede hertil sidste sommer. Vi fandt et fedt hus.
-Vil du hjælpe mig med at vaske bilen? -Nu?
Okay.
Godt så.
Det var filmen, jeg medvirkede i efter turnéen.
Den hedder Lost Angels og er skrækkelig. Find den venligst ikke frem.
I skal ikke se den. Lad nu være.
Nå, men...
De sidste 12 måneder føltes, som om en tornado havde flået mig væk,
hvirvlet mig verden rundt, mens jeg kastede op, og smidt mig af i Hollywood.
Da fik jeg den filmrolle.
Jeg var 22 år gammel og anede ikke, hvad der var sket.
Jeg havde ikke talt med Adam eller Mike i nogle måneder. Vi var ikke uvenner,
men for første gang havde vi ikke lyst til at ses.
Vi havde vel bug for at være hver for sig for en stund.
Yauch var i New York og var vild med sit andet band, Brooklyn.
Jeg var i L.A. for at lave den film.
Og Mike var ... Mike, hvad lavede du?
Ærligt talt eksperimenterede jeg med en mase stoffer.
Klart.
Personligt var jeg på flugt fra alt muligt.
Min mor døde, lige før vi udgav albummet.
Muligheden for at flygte og være en anden kunne ikke have været bedre timet.
Så efter turnéen blev jeg ved med at flygte fra enhver følelse.
En dag efter optagelserne tog jeg tilbage til mit hotel og fik at vide,
at der var en pakke på mit værelse.
Jeg kom derind, og der stod en kæmpe kasse fra Yauch.
Jeg åbner kassen, og inden i er der en anden kasse.
Og så en til og en til og en til.
Og så var der en stor pose med kaffegrums.
Og i det snask lå der et kassettebånd.
Det var en demo med hans band Brooklyn.
Det er spøjst at tale med en hver dag i årevis
for så ikke at høre fra dem i flere måneder.
Så det var fedt at få det bånd.
Han gjorde det for at skabe kontakt som ven.
Men det fik mig til at tænke, at det måske var det, han ville lave nu.
Måske er han færdig med Beastie Boys, og vi er færdige.
Det viser sig, vi ikke var et band, for Yauch droppede os.
Han fortalte os det ikke før nogle år senere.
Han var træt af at være festens fulderik.
Yauch sagde, at Russell ikke lyttede og bare sagde, at alt var fint,
og at han skulle på turné igen og hælde vand i en øldåse og kaste med det
og en masse andet gøgl.
Yauch fik nok, så han sagde til Russell, at han var færdig.
Under alt det her galskab modtog vi ikke længere royalties.
Vi fik penge for koncerter, store koncerter i Madison Square Garden.
Men vi fik nul og niks for millionhittet Licenced to Ill.
Den fandens plade, en gruppe venner lavede sammen
og morede sig helt vildt meget over at lave sammen.
Vi brugte timevis på at grine
på kaffebarer, diskoteker, i lydstudier, på kollegier, i taxaer og til fester.
Men nu, af uransagelige årsager, vil pladeselskabet ikke betale os.
-Rick og Russell, vores venner, Def Jam. -Vi var med fra begyndelsen.
Vi følte, Def Jams succes var vores succes og vice versa, fordi vi var venner.
Det forlyder, at Russell mente, det var kontraktbrud,
at vi ikke have lavet en ny plade til Def Jam endnu.
Russell ville have del to af "Fight For Your Right (To Party)" nu.
Da Russell skrev kontrakt med os, troede vi, at han virkelig troede på os.
Men nu forstår vi, at han skulle bruge tre hvide rappere for at komme i MTV.
Vi kunne have været hvem som helst.
Nå, men tilbage til mig i Los Angeles. Jeg var i gang med det her projekt, og...
Faktisk... Spike, kan vi lige se klippet, hvor Adam ryger i poolen?
-Nej, vi... -Må vi se det igen?
Spil det nogle gange i træk, bare nogle gange.
-Jeg har jo aldrig kørt en bil i en pool. -Tydeligvis.
Men jeg vil tro, at hvis jeg gjorde det,
når jeg så mærkede bilen ryge ned i vandet,
ville min reaktion ikke være en eller anden orgastisk oplevelse.
Det er sgu da hedt. Hvad kan jeg sige?
Nå, men jeg var i Hollywood... Så er det godt!
Så jeg var i Hollywood og tog til en kæmpe fest.
Jeg hang ud ved poolen, som man gør til Hollywood-fester.
Så hørte jeg fed musik et sted fra.
"Hvad er det?" Jeg prøvede at lure, hvor den kom fra, så jeg vandrede rundt.
-Champagne? -Tak, Mike D.
Sådan går jeg til Hollywood-fester.
-Donnie Wahlberg, hejsa. -Er den tom?
Jeg gik efter lyden for at finde kilden, og så fandt jeg en kassettebåndafspiller.
Og der stod Matt Dike og Dust Brothers.
Og de sagde, det var deres musik.
Det var så fedt, at jeg ringede til Adam og Mike dagen efter og sagde:
"I bør komme til Los Angeles, så vi kan mødes med dem." Og de kom.
Jeg vidste ikke, hvordan det ville blive, for vi havde ikke set hinanden længe.
Men da de kom, føltes det, som det burde føles.
Vi hang ud og hørte musik.
Alt det andet, vi lavede, var fint.
Yauchs band, Brooklyn, min film, Mike, der bare var Mike.
Men det mindede mig om, at Beastie Boys var det, vi burde lave.
Syntes jeg.
Så vi traf et helt bevidst valg:
Ingen manager, ingen producer, intet pladeselskab skulle bestemme.
Det skulle være os tre.
Det er ikke så ofte i løbet af livet, man forstår, man er i et nyt kapitel.
Kapitel seks: "Et nyt kapitel".
KAPITEL 6 ET NYT KAPITEL
Dust Brothers' musik var utrolig.
Og den inspirerede os til at ville lave et nyt album.
Men for at fortsætte som band, måtte vi mødes med nye pladeselskaber.
Et af dem var Capitol Records, så vi mødtes med direktøren, der sagde:
"I lavede jo intet på Licenced to Ill. Rick og Russell lavede det hele.
I er deres værk."
Men alligevel var de villige til at satse på os,
selvom det var et spinkelt håb, at vi ville levere
en "Fight For Your Right (To Party)" del to.
Vi skammede os over den sang,
men ikke så meget, at vi ikke udnyttede den til at få en pladekontrakt.
Vi fik kontrakten, men manglede en manager.
Vi valgte ham af nogle knap så smarte årsager.
V valgte ham, fordi han havde Kenny Rogers og Lionel Richie.
Vi syntes, det var sjovt.
Nogle gange er en dårlig joke ikke den bedste rettesnor for ens fremtid.
Okay?
Vi havde også en storslået idé:
"Hvis vi alle bor sammen, får vi virkelig lavet en masse."
Så vi tog alle pengene fra vores fede pladekontrakt
og lejede et vildt dyrt, smart hus i Hollywood Hills.
Men ikke et hvilket som helst hus. Det var som et 70'er-museum.
Det var Hart to Hart kombineret med The Love Boat kombineret med
The Regal Beagle fra Three's Company.
Mand, Hart to Hart var en fed reference. Vildt nok.
Nå, men huset tilhørte Alex og Madilyn Grasshoff. Mindre detalje.
I huset var der et låst skab.
Når man er i tyverne,
og man er nysgerrig og skæv, og der er et låst skab,
hvad gør man så? Sparker skabet op. Man vil se, hvad der er indeni.
I skabet er alt Madilyn Grasshoffs
fede tøj fra 70'erne.
-Altså... -Jeps.
Vi snakker lange patchwork-ruskindsfrakker.
Satinbuksedragter. Alt, hvad der er overdådigt og vidunderligt.
Pelshatte, særlige veste.
Vil I helst spise morgenmad i jeres Oscar Madison-tøj,
eller vil I hellere se sådan ud?
Så der boede vi. Det er Mike.
-Du ser skøn ud. -Tak, Adam.
Hvis I har en pool uden en bro, har I dummet jer.
Mit værelse var ikke i huset. Det lå i en sær tilbygning herhenne.
Og i poolen var der et vindue ind til mit værelse.
Og med nogle dages mellemrum, klokken seks om morgenen, hørte jeg banken
og vågnede til det her.
Yauch ville ud at have morgenmad.
Vores dagligdag var at vågne i det skøre hus, spise morgenmad
og så mødes med Matt Dike og Dust Brothers i studiet.
Matt Dike var DJ og havde tusinder af plader i sin lejlighed.
Han var bare sej. Vi ville indvies i hans verden.
Dust Brothers læste datalogi på Claremont Colleges.
E.Z. MIKE VÆGT
E.Z. Mike var DJ. John var et computergeni.
Og vi havde sgu aldrig set en computer i et lydstudie før.
Vi gik amok med sampling.
Det' min sang
"SHAKE YOUR RUMP" INSTRUERET AF NATHANIEL HÖRNBLOWÉR
Dust Brothers viste os en helt ny kreativ verden.
Vi lagde lag på lag på lag.
Hver sang var spækket med tekster, samples og jokes.
Vi tager to, tre ting og blander dem, så sangen er en collage.
Vi mente, vi havde fat i noget helt nyt.
Som en fissekarl karler jeg Har en båd kun med rejer til mig
Intet galt med mit ben Vi halter alle som én
Anholdt ved Mardi Gras For at gi' en vogn et hug
Min makker MCA har skæg som en gedebuk
"Uh, uh" er mit diskokald MCA, min ven, vi ska' til bal
Så...
Jeg husker en aften i Grasshoff-huset.
Yauch spillede nogle ting, vi arbejdede på, vildt højt.
Og vi kiggede ud over de blinkende lys i Los Angeles,
og vi var ret skæve på det tidspunkt.
Yauch kiggede på mig og sagde: "Hallo, det her er svedigt."
Og jeg svarede elegant: "Ja, det her er noget særligt, mand."
Det var det faktisk, for dengang slog Yauch sig løs rent kreativt.
Uden Rick og Russell lavede vi alting selv.
Et band laver meget mere end at skrive sange og udgive dem.
Billeder og pressemøder og sådan.
Efter Licenced to Ill var det sidste, vi ville, at få taget skøre billeder
af en fremmed, vi ikke kendte.
Så Yauch sagde, vi skulle tage billederne selv.
"Man tager den her dims og sætter den til kameraet, og så..."
Det her... Jeg elsker det billede af dig, Mike.
Tak. Så vi skulle lave et albumcover, og Yauch sagde selvfølgelig:
"Simpelt nok. Vi bruger et kamera, der tager billeder i 360 grader,
og så er det vores cover."
Sagen er, at vi er sammen hver dag, døgnet rundt.
Hvordan fandt Yauch ud af de her ting? Vi sagde altid bare:
"Fedt nok. Hvor ved han det fra? Det er så underligt."
Når man udgiver et album,
vil det smarte pladeselskab udpege en smart direktør til en.
Men vi var ret paranoide og stolede ikke på nogen, så Yauch sagde:
"Nej, vi vil have min onkel
den legendariske schweiziske instruktør, Nathaniel Hörnblowér.
Han rejser hertil og hjælper os og instruerer alle videoerne."
Yauch var ydmyg og gav sin onkel æren for idéerne og instruktørarbejdet.
Men Yauch var drivkraften.
Faktisk, i videoen til "Looking Down The Barrel Of A Gun",
er det bare os, der har Madilyn Grasshoffs tøj på.
Vi tog bare hendes tøj på og kørte rundt og filmede os selv.
Så tak, Madilyn. Fedt nok.
Stjæl fra de rige Jeg røver banker
Giv til de fattige Sender altid gode tanker
De har mere at fortælle End J. D. har Salinger
Jeg har titlen Du ska' ik' være skråsikker
Vi så meget til Hörnblowér. Det var fedt, fordi han var Yauchs onkel,
men han var alkoholiker. Det kan ikke siges anderledes.
Han holdt af vin.
Vi gjorde, som vi nu gjorde, mens der lå en gammel schweizer på sofaen.
Sådan her var det med Yauchs onkel.
Det her er lidt sært, for jeg er sjældent foran kameraet.
Jeg foretrækker at være bag det.
-Du er sørme klædt på til det. -Det er traditionel beklædning i mit land.
Du gør grin.
Men jeg kan gøre grin med dit jakkesæt, som måske er fjollet efter min mening.
Måske griner jeg ad dig nu.
Det lykkedes os midt i pot, morgenmad og fester
at færdiggøre albummet og coveret, så vi afleverede det.
Fedt nok.
Vi var så glade. Vi havde lavet et album, vi var stolte af.
Folk ville købe det og høre det og forstå, at vi ikke bare var festaber.
Man skulle tro, det med Def Jam gjorde os ydmyge, men vi var i den syvende himmel.
Hvad så? Vi er Beastie Boys i Yo! MTV Raps.
Min pige, betvivl det ej Mike D han elsker dig
I tiden op til pladeudgivelsen gav vi så mange interviews.
Vi var sgu klar til at spille i Madison Square Garden og fyre den af.
Og Capitol Records var med. De var vist mere oppe at køre end os.
Beastie Boys er ikke en koncept, der er udtænkt af andre.
Den stores succes med deres første album var ikke tilfældig.
Det siges blandt respekterede rappere fra Eazy-E til MC Hammer og Public Enemy,
er disse gutter den ægte vare.
Musikken er latterligt frisk... De har varen.
Nu ikke mere snak. Lad os hejse flaget.
Batman, pas på, for Beastie Boys kommer til sommer.
Og så, den 25 juli 1989...
Mens hele verden ventede spændt.
udkom vores nye album, Paul's Boutique, og...
Intet... Fårekyllinger.
Kapitel syv: "Fårekyllinger".
Radioen spiller ikke de nye sange. MTV viser ikke videoerne.
Ingen koncerter. Folk var ligeglade. De var kommet videre.
Vi var som en frisure fra syvende klasse, de nu skammede sig over
og ville foregive, aldrig havde eksisteret.
Det overraskede mig, at Paul's Boutique ikke fik en bedre modtagelse.
Jeg følte, mens vi lavede den,
at det var en meget bedre plade end Lincenced to Ill.
Under arbejdet tænkte jeg: "Det lyder meget bedre,
så den vil nok få mere succes."
Da det så ikke skete, tænke jeg: "Man kan aldrig vide."
Nu antager jeg aldrig noget.
Ingen tog sig af vores nye album.
Ingen andre end vores kære ven mr. Don Cornelius.
Beasties, Beasties. Hvordan går det, de herrer?
-Hvad så, Don? -Hej, Don.
Hvad så, mand?
-Hvad så, Don? -Sådan.
-Fred. -I lige måde, makker.
-Hvad er en Don Cornelius? -Du fandt selv på det.
Du er for fed.
Men seriøst. Vi har jo været her før, men vi har set programmet siden...
Mange forstår det ikke, men siden vi var børn.
I al den tid. Jeg har Soul Train-pladerne.
Hver gang I er i byen, skal I da altid kigge forbi.
-Okay, mand. -Beastie Boys!
Du truede jo Don Cornelius. Kan vi se det igen?
Jeg har Soul Train-pladerne.
Hvorfor, Mike?
Jeg har en eller anden dameskjorte på.
Det ser ud, som om du ikke forstår at bære en skjorte.
Vi ligner fire personer fra hver sit band.
Jeg vil lige påpege, ikke for at være strid,
men det ser ud, som om du vil kaste op på DJ Hurricane.
-Du har det ikke for godt. -Jeg var vist træt eller ked af det.
Jeg vil sige undskyld til mr. Don Cornelius,
for jeg er tydeligvis unødigt aggressiv over for ham.
Hvad end jeg havde røget, er vel det, der gør,
at man ser sin bedste ven og slår ham i maven og giver ham et knæ i nosserne.
-En skør variant. -Kors, Mike, det var specifikt.
Jeg har nok røget det, der hedder Steven Seagal.
Venner, en lille fodnote: I 1988 tog vil til en Jimmy Cliff-koncert.
Vi var vildt skæve og stod bagest, og midt under koncerten...
Det er sommer, vi er udendørs, og han standser alt og siger:
"Nu vil jeg invitere en stor skuespiller op på scenen. Mr. Steven Seagal."
Nærmere: "Nu kommer der en stor skuespiller."
Var accenten nødvendig?
Fandeme om ikke Seagal kom ud i ninjatøj, slog på paukerne og gik igen.
Ved du hvad, Adam? Det var helt vildt syret.
Vil-vil-vil...
VILDT SYRET
Vildt syret.
Vildt syret. Vildt syret.
-Er det bare ikke sjovt? -Det var det rette at droppe det.
Fint nok.
-Så vi var helt til rotterne, okay? -Klart.
At lægge så meget slid, tid og glæde i noget og så ingen reaktion få...
Jeg var knust.
Vi var klar til en kæmpe succes med Paul's Boutique.
Det skete ikke, og det var en brat opvågning.
-Mike D her. Hvad så? -Hej, min ven.
Det er Bill Harper, jeres revisor.
-Hvad så, makker? -Vi må drøfte nogle ting.
Jeres økonomi har ændret sig.
-I har ikke rigtig nogen penge. -Hvad?
Ser du, Mike D, I flyttede til L.A. og lejede
et skørt hus med en skide bro over poolen, købte vildt dyre biler,
brugte millioner i dyre lydstudier...
-Det var til arbejde. -I bruger 4200 på mandelmælk om ugen.
-Også arbejde. -Sådan går man bankerot.
-For fanden, Bill. Det stinker. -Ja, det gør.
Jeg må løbe, Mike. Donny Osmond ringer.
Denne periode kalder vi Pauls skærsild.
Den gode nyhed er, at vi skrev kontrakt på flere plader med Capitol,
så om de ville eller ej, skulle de give os penge til et album mere.
Men vi måtte nedskalere lidt.
Vi havde spildt penge på at indspille Paul's Boutique i dyre lydstudier,
så vi tænkte: "Skid hul i det. Vi bruger pengene på at bygge et studie,
så sparer vi en masse."
Vi fandt en gammel Elks Lodge-balsal i Atwater, en søvnig bydel i Los Angeles,
hvor der intet skete.
Vi byggede et sparsomt studie med en basketkurv,
og Yauch byggede en skaterrampe.
Vi ville lave vores egen musik igen, selvom vi ikke vidste, hvad det betød.
Vi flyttede ud af Grasshoff-huset og fandt hver især billigere boliger.
Yauch boede fandeme i en træhytte. Det passer. Vi nedskalerede virkelig.
Men som altid, ville vi lave det, vi altid lavede:
Musik, hygge, fis og ballade. Men denne gang skulle det være anderledes.
I stedet for at sample fed musik, hvorfor så ikke spille den?
Hvorfor ikke lyde som The Meters?
Vi var elendige. Jeg var punkguitarspiller og skulle nu spille jazz og soul.
Det var ikke kønt.
-Mike var god nok på trommer. -Tak.
Men Yauch købte en kontrabas og kunne på magisk vis spille på den.
Jeg ved ikke, om I har prøvet at spille på en, men det er sgu svært.
Vores nye daglige rytme var at tage i klubhuset hver dag
og spille musik med vores venner Money Mark og Mario C.
Vi mødte Mario C., da vi lavede Paul's Boutique.
Han var Dust Brothers' lydtekniker, og vi fik hans hjælp med at bygge studiet.
Han endte med at blive og lave musik med os.
Da vi boede i det vildt dyre hus i Hollywood,
-kørte Mike ind i porten. -Sandt.
Men Mario kendte en tømrer, Mark Nishita, og han reparerede den.
Men Mario sagde, han også var god til at spille keyboard.
Så da vi tog i studiet, bad vi ham hjælpe os med at lyde mere funky.
Skru op!
Det er Yauch på bas og mig på guitar.
Hør den guitar, Adam. Din guitarsolo.
Og du har gang i din highhat.
Mark spiller elorgel. Det er styr på det, ikke?
Det stod på i et år, og vi var lykkelige.
Vi lærer at spille. Vi laver samples og beats, vi kan lide.
Vi lavede musik, vi kunne lide, men vi færdiggjorde ingen sange.
Når det gjaldt vokalerne, blev vi tøvende og generte.
Vi havde været så forvirrede med hensyn til vores stemmer.
Hvordan skulle vokalerne lyde?
Vi tror, vi er rappere, fordi vi har udgivet to rapplader.
Men hvad skulle vi rappe om?
Vi følte ikke, vi var dem, der lavede Licenced to Ill og Paul's Boutique.
Men hvor stod vi så?
Så en morgen blev jeg vækket af et opkald, jeg aldrig havde modtaget før.
En vens forælder græd i røret.
Vores ven Dave Skilkens far sagde, Dave var død af en overdosis.
Han var 20 år gammel.
Jeg havde aldrig mistet en nær ven.
Folk i periferien, men ingen så tæt på. Det føltes anderledes.
David Skilken.
Vi tog alle til Daves begravelse i New York.
-Sig hej, Dave. -Hej.
Det var fandens trist.
Det er Dave Skilken, Shadi One.
Bagefter endte vi på en bar, for det gør man bare, når en ven dør.
Man drikker øl og fortæller historier om dem.
Vi var lidt generte, når vi mødte gamle venner dengang.
Vi troede, de ville se os som "de der festaber" og være stride.
Men sådan var Kate og de andre ikke. Vi sad bare og savnede vores ven Dave.
Det betød mere for os, end vi anede.
Der var en grund til, at vi havde været venner.
Og turen genforenede os med New York City. Det var rart at være sammen med alle igen.
...begår selvmord og
Hvordan får jeg nye venner nu?
Trods al den sorg tog vi tilbage til klubhuset i L.A.
Jeg ved ikke, om det var mødet med vores venner
eller at få rusket op i livet, men vi var blevet inspireret.
Og pludselig færdiggjorde vi ting.
JIMMY JAMES INSTRUERET AF NATHANIEL HÖRNBLOWÉR
Det gav os følelsen af, at vi burde blive ved med det, vi lavede.
Musikken kunne indeholde alt det, vi elskede.
Og albummet kunne være en blanding af alle slags musik,
inklusive enhver lyd, dialog eller sample, vi synes, var sjov.
Når man er 22, aner man ikke, hvad man skal gøre med sine følelser.
Vi kunne ikke italesætte, hvordan vi havde det.
Men jeg tror, at alle de følelser, der forvirrer en,
ender i det, man nu engang laver.
Folkens, hvad så? En ny dag truer
For moder jord Er der nye morgenfruer
I så lang tid Har der været en længsel
Men nu skinner solen Slip den ud af sit fængsel
Det her er en slags Så at sige formel dedikation
Vi sender en hilsen Til en stor inspiration
Det eneste, jeg vil, er at undgå kiv
Slap af, fald ned, og lev et stykke liv
Vi sender kærlighed Til alle i landet med ånd
Jeg hopper på scenen Med mikrofonen i min hånd
Jeg spiller ingen roller Er bare, som jeg er
Og hvis I sviner mig Så skide være med jer
Vi tænkte: "Skide være med det."
Altså... Vi burde jo lave det, vi kunne lide.
Hvis The Clash havde rap, punk og reggae på deres plader, kunne vi vel.
Hvorfor ikke et stenernummer, så et rapnummer og så et hardcorenummer?
Det er vores sang "Time For Livin'".
Vi ville bare eksperimentere med alverdens forskellige ting.
Vi spillede på vores instrumenter og samplede det for første gang.
Og mens vi eksperimenterede, tillod vi os at gøre ting, såsom at synge.
Det havde vi heller aldrig gjort, men vi tænkte: "Lad os prøve."
Noget kommer op til overfladen
Der er ildebrand overalt
Men det er en illusion
Sangen hedder "Something's Got To Give".
Yauch skrev teksten, der handler om forandring og vækst.
Det giver mening, for dengang udforskede Yauch alt.
Han ville krydse enhver grænse.
Såsom at ringe midt om natten: "Jeg optager nogle duer. Du skal høre."
"Mand, jeg sover." Men det var et sidespor.
Jeg mener, han var under forvandling.
Han rejste verden rundt,
hoppede på snowboard ud af helikoptere og vandrede i Nepal.
Hvad end det var, lærte han alt om det. Film, buddhisme, musik.
Han mødte folk fra forskellige verdener.
Føler du som jeg Er det et musikalsk mesterværk
Hør nu bare Så går jeg ikke bersærk
Det, jeg tænker på Ses på min gang
Ægte følelser udtrykkes Igennem min sang
Efter to års fordybelse i vores klubhus færdiggjorde vi pladen Check Your Head.
Kapitel otte: "Pladen, der ændrede alt".
Vi var vilde med Check Your Head.
Og vi ville give koncerter, så vi fandt en ny manager, John Silva.
Han sagde, at hvis vi reelt ville på turné,
måtte vi knokle røven i laser på diskoteker
og gøre en indsats for at genopbygge det hele og få større steder.
Han var ærlig, og han havde ret, for folk var fløjtende ligeglade med os.
Og han er stadig vores manager i dag, så...
Det gode var, at holdet var klar til at tage på turné.
Det dårlige var at vi skulle knokle.
Vælter ud af sengen Køkkenet er min destination
Tager mig en kop ambition
Gaber, strækker mig Prøver at vågne op
Ud i badet med mig Og hjertet hamrer
Ud på gaden Trafikken dundrer
Det er folk som mig Der arbejder fra ni til fem
Klø på fra ni til fem Sikken måde at leve på
Klarer mig knap Det er ren snak, intet at få
De bruger bare dit sind Du får aldrig nogen hæder
Det vil drive dig til vanvid I arbejdsklæder
Fem år før optrådte vi i Madison Square Garden.
Nu optræder i på diskoteker.
Man skulle tro, det gav os nedtur, men det var faktisk ret sjovt.
Selvom vi kun spillede for et par hundrede, var der fuldt hus.
Publikum var anderledes end i 87. Licenced to Ill var store rockkoncerter.
-Koncerterne i 92 var for andre særlinge. -Folk, vi kunne identificere os med.
Nu spillede vi for folk, vi rent faktisk havde lyst til at omgås.
Men vi skulle lære at være denne nye version af os selv.
Og efter et års tid var vi ved at have styr på tingene.
Først hen imod slutningen af Check Your Head-turnéen
følte jeg faktisk, at jeg med overbevisning kunne kalde mig musiker.
Efter et år på farten begyndte vi at indspille igen.
Vi hyggede os så meget med hinanden og med musikken, så hvorfor holde op?
Det var, som om Check Your Head og Ill Communication var ét værk.
Og vi fortsatte bare.
Vi glædede os til at komme i studiet hver aften.
Vores venner kom og hang ud.
Vi havde jo en basketbane, en halfpipe og masser af musikgrej.
Der kom så mange fantastiske mennesker.
Q-Tip spillede basket og indspillede et vers til sangen "Get It Together".
Christian Hosoi og Jason Lee kom forbi for at skate. Biz Markie kom tit.
En dag ringede vores gamle ven Jill Cunniff
og bad os høre en demo med sit band, Luscious Jackson.
Yauch...
Yauch sagde: "Det her er fedt. Vi må lave et pladeselskab og udgive det."
Så vi stiftede Grand Royal.
Musikken var fantastisk, og det blev endnu mere særligt for os,
fordi Kate tog med Luscious Jackson, når de gav koncert.
Så ti år senere var vi en del af hinandens liv igen.
Alt dette foregik samme sted, G-Son, vores studie.
En dag kom jeg ind i studiet og hørte Yauch spille en fed basgang.
Den var så god, at den måtte være fra en eksisterende sang.
Så jeg spurgte: "Yauch, hvad er det?"
Og han svarede: "Det er vores. Jeg har skrevet den."
Så jeg begyndte at spille trommer.
Så begyndte Money Mark at spille elorgel. Adam greb guitaren og gik i gang.
Vi arrangerede det hurtigt og indspillede det.
Vi havde aldrig lavet et nummer så hurtigt.
Og vi var vilde med musikken,
men af en eller anden årsag lå den brak i månedsvis uden vokaler.
Da vi var ved at færdiggøre pladen, måtte vi lave noget med det.
Vi prøvede at gøre det til et rapnummer, men det fungerede ikke.
Så fik jeg den idé at tage hjem til Mario C og lade ham optage mig råbe.
Teksten handlede om, at Mario var en skiderik,
og at han altid saboterede og hæmmede os.
Jeg synes, det ville være sjovt at råbe ad ham, mens han optog det.
Hør så her Du fatter ikke et klap
Du lukker af Med et tryk på en knap
Men, du...
Jeg fandt på at tage billeder af os
klædt ud som undercoverbetjente, der spiste donuts og sådan.
Men vi tænkte: "Niks, vi laver en musikvideo i stedet."
Spike kom, og så legede vi udklædning og løb rundt som galninge
uden tilladelser fra politiet eller brandvæsnet eller noget.
Det, du ser Er ikke det, du får
Og vi holder ord Så se at klink dine skår
Vi rammer dig i din fuselage
Jeg siger dig, det' sabotage
VIC COLFARI SOM BOBBY, "GRØNSKOLLINGEN"
ALASONDRO ALEGRÉ SOM "POLITICHEFEN"
Det ændrede alt for os igen.
Den sommer stod vi øverst på plakaten ved Lollapalooza.
Så vi var i Minnesota.
Vi var på en kæmpe mark, og der var bål i det fjerne, og folk gik amok.
Vi gav et ekstranummer og spillede "Sabotage".
Og et hav af folk gik endnu mere amok.
Vi forlod scenen, så på hinanden og sagde: "Det er vores nye sidste sang."
Tænk, at alt det skete, fordi Yauch bare spillede en basgang.
Vi har alle prøvet at være sammen med en ven,
der siger eller gør noget tilfældigt, der virker sejt.
Men når den slags, der virker uvigtigt, bliver varigt og betydningsfuldt...
Det sker ikke så tit.
I fjor lavede vi en masse interviews om Beastie Boys Book, som vi har skrevet.
Og der blev spurgt meget til teksten, Yauch skrev til sangen "Sure Shot".
Jeg vil sige noget Nogen burde ha' sagt
Disrespekt mod kvinder Bør bli' tilendebragt
Til alle mødre, søstre Hustruer og venner
Min kærlighed og respekt Er i jeres hænder
Da han sagde det, var det ingen storslået begivenhed.
Yauch skrev det bare blandt andre tekster og sagde det, da han fik mikrofonen.
Og vi syntes, det var fedt sagt.
Ikke alene vandt det gehør hos mange. Det vandt gehør hos os to.
Årene med indspilning og turnéer med de to plader var så vigtige for os.
Vi ændrede kurs som band og ændrede os som mennesker og venner.
Vi tænkte på verden, ikke kun vores verden.
Da vi var store i 1987, var vi med i American Bandstand og var røvligeglade.
Du sover over dig Og vil ikke af sted
Vi arbejdede ikke som sådan på vores kunst.
Men syv år senere, da vi spillede "Sabotage" ved MTV Awards, var vi klar.
Når vi spillede på festivaler eller i TV med andre bands,
så vi det som en konkurrence, og vi gik efter sejren.
Vi sagde det halvt i sjov, men også 100 procent seriøst, ikke?
Vi ville have, at alle, der så programmet eller var på festival,
skulle gå hjem og fortælle deres venner, at Beastie Boys blæste alle omkuld.
Vi kom for at vinde.
-Så ved MTV Awards vandt vi da, ikke? -Klart.
-Vi fik sejren i hus. -Ja, med stort S.
Men senere var Spike Jonze nomineret
som bedste instruktør for videoen til "Sabotage", men vandt ikke.
Da tabte Yauchs onkel Hörnblowér småkagerne.
Vinderen for bedst instruktør af en musikvideo er...
-Værsgo. -R.E.M.
Det her er uhørt, for Spike er den instruktør, der bare...
Jeg er fra Schweiz, okay. Det skal I lige vide.
Siden jeg var lille, har jeg drømt om, at Spike ville vinde den her pris.
Nu sker dette, så I skal vide, at det er en farce.
Og jeg står bag alle idéerne i Stjernekrigen.
Hold da op.
Kapitel ni: "Jeg tager hjem til New York City"
-Jeg tror sgu, jeg har fået nok -Jeg tror sgu, jeg har fået nok
Los Angeles var fedt.
Vi havde huse med broer over poolen,
et fedt lydstudie, skønne venner, og vi lavede masser af musik
og blev faktisk til musikere.
Men vi var der i otte år, og tiden fløj af sted.
Vi var omkring 30 år og savnede vores hjem.
-Vi savnede vores familier. -Yauch var den første, der flyttede hjem.
Han var færdig med jordomrejser og ville bare være newyorker igen.
Adam og jeg fulgte snart trop, så vi kunne bruge tid på vores lidenskab, astrofysik.
Men det blev ikke til noget.
Sommeren 96.
Vi var hjemme og udlevede en voksen version af high school-tiden.
Vi strejfede omkring og mødtes med folk.
Vi fik nye venner, hørte ny musik og lavede ny musik.
Vi slog os ikke ned, men vi fandt os til rette.
Så efter nogle år med alt det sædvanlige,
at lave musik, bestille mad, lave spas, hænge ud, lave mere musik,
færdiggjorde vi et album.
Nok vores yndlingsalbum, fordi det er så eksperimenterende.
Hello Nasty.
Da vi tog på turné med det album, var det vores største hidtil.
"Fight For Your Right (To Party)" blev ikke glemt,
men nu kunne vi klare os fint uden den.
Da var vi ved at være voksne. Øllerne, pikken og festaberne var væk.
Man kunne knap få øje på dem. Nu var vi blevet ældre.
Vi havde andre ting at se til hver for sig, voksenting.
Vi havde parforhold, pladeselskabet, et blad og en cykelhandler.
Men vi tre havde levet af at lave plader og tage på turné sammen.
Det var ikke, at vi blev voksne, men at vi blev klogere.
Vi kan sige, at vores forståelse af vores fejl
kommer fra Yauch og hans idéer, men det er kun delvist sandt.
Vi var klar til forandring.
Vi opfordrede hinanden til at gøre og sige, som vi ville.
Ville Yauch synge om en buddhistisk ed om at gøre verden bedre, så lad gå.
Det er for fedt.
Vi er modne nok til at forstå, at vores musik har betydning
og påvirker folk på gode og dårlige måder.
Vi er taknemlige for at have været her længe nok til at kommentere det.
Og vi er så heldige at kunne gøre noget ved det nu.
Der er en sang på Hello Nasty, der hedder "Song for the Man", som Adam skrev.
Hvor er du? Ham her.
Den handler om det, så mange mænd gør, når de ser en kvinde.
En interviewer kaldte ham en hykler og såede tvivl om sangen,
der kom fra "Fight For Your Right (To Party)"-fyren.
Da jeg hørte hans svar, var jeg stolt af at være hans ven.
Han sagde noget i stil med:
"Hellere være hykler end forblive uændret for evigt."
Godt... Jeg vil fortælle om...
Det er en historie fra Beastie Boys Book.
Godt så... Den hedder "Sidste koncert".
Vi vidste ikke, det blev vores sidste koncert.
Den dag havde været helt normal.
Det var en stor festival i Tennessee, der hedder Bonnaroo. Det var i 2009.
Der kom mange tusinde, og vi stod øverst på plakaten.
Vi tog tidligt derned for at filme videoen til en ny uudgivet sang.
Det var os, rapperen Nas, og Roman Coppola skulle instruere den.
Det var underligt normalt for os at give store koncerter
og have en som Roman med et Bolex-kamera til at filme os,
mens vi rendte rundt i supermarkeder i Tennessee.
Jo mere mystisk, desto mere normalt for os.
Livet er sjældent en lige linje.
Måske er der sving og hjørner, men for mig er det altid en deform figur
som tegnet af et barn med oliekridt.
Der er da en rød tråd.
Yauch, jeg og Mike er stadig sammen, griner og er en familie.
Al Green var ved at afslutte sin optræden på en af scenerne,
og at høre hans stemme i det fjerne var rart.
Det var den også, da jeg gik i high school
og sad på mit værelse og ventede på, at de kom.
Men nu var der så stor afstand til det.
Bakspejlet var nærmest umuligt at justere.
Kate Schellenbach var ikke i Tennessee. John Berry var der ikke.
Dave Skilken, Bosco, Captain, Dave Parsons, Mikes far.
Mikes far og min mor var der ikke. Og så mange flere.
Jeg, Adam og Mike var ældre og vidste det godt.
Vi skulle snart udgive et nyt album, og vi var stadig med i kampen.
Vi skulle til at gøre det hele igen.
At være hovednavnet på en stor festival er noget andet end en god aften på CBGB.
Men, for fanden, vi vidste ikke, det var vores sidste koncert.
Et stort tab for musikken.
Adam Yauch fra Beastie Boys er død efter en lang kamp mod kræft.
Han var kendt som MCA, og de tre stod blandt få i spidsen for en bevægelse.
Yauch var autodidakt musiker og senere filmskaber.
Adam Yauch, MCA, var 47 år gammel.
Vi har alle forskellige slags venner.
Der er den, der er lidt af et røvhul, men som kan være underholdende.
De er sjove at drikke og snakke med,
men man ville aldrig bede dem om hjælp eller støtte, for de er upålidelige.
Eller en ven, man ser indimellem, og det er hyggeligt, og man siger altid:
"Jeg bør se den person mere." Men af en eller anden grund gør man ikke.
Så er der ægte venner. Dem, man taler i telefon med i evigheder.
Dem, der hjælper med flytning, besøger dig på hospitalet
eller har en permanent plads på sofaen, hvis nu man får brug for den.
Den slags venner er sjældne. Det ved vi alle.
Men der findes en endnu sjældnere slags ven, der motiverer dig.
Den, der ikke kun selv opnår store ting, men siger: "Vi bør alle gøre det her."
-Og så gør det. -Adam Yauch var den slags ven.
En helt unik ven.
Vennen, der får tingene til at ske og inspirerer dig til mere.
Kan vi skue op? Yauch skrev den til Hello Nasty.
Omkring 1990 tog Yauch til Indien og Nepal og mødte eksiltibetanere.
Han ville forstå deres ikkevoldelige ed.
Hvorfor kæmpede de ikke mod regeringen,
der tæskede og fængslede folk for at vise et tibetansk flag?
Han ville vide mere. Han ville hjælpe.
På typisk Yauch-vis skrev han ikke bare en check til en organisation.
Han stiftede sin egen, The Milarepa Fund.
Han arrangerede den første Tibetan Freedom Concert,
en enorm velgørenhedskoncert over to dage
i Golden Gate Park i San Francisco i 1996.
Det var den største velgørenhedskoncert siden Live Aid. Det var historisk.
Hundrede tusinder råbte "Befri Tibet" og havde det stående på klistermærker.
De tyede til ikkevold kun på grund af ham der fra Beastie Boys.
Hvem gør sådan?
Yauch, Mike og jeg har set mere til hinanden end vores familier. Seriøst.
Så når det gælder min ven rapperen Mike D, Sweet Lou eller Michael Louis Diamond,
kender jeg ham med hud og hår, og han kender mig lige så godt.
Men Adam Yauch var ubekendt, en gåde.
Fortsæt. Jeg kan ikke.
En labyrint af idéer og følelser, et mysterium, en joker.
Og efter 35 års venskab anede jeg aldrig, hvad han nu ville sige eller gøre.
Han var et levende modbevis på folks forestillinger om,
hvordan eller hvad man bør være eller gøre.
Han er buddhisten, der fortæller,
at han i går nat var til efter-efterfest ved en modeopvisning.
Han er "Fight For Your Right (To Party)"-fyren,
der vandrede igennem Nepal på en slags opdagelsesrejse.
Og så mødtes han med politikere i Washington D.C.
for at fortælle, hvad han havde set og lært.
Han sagde engang, at det bedste ved Dalai Lama var,
at han var en sjov fyr.
Der var mange andre ting, der tiltalte ham ved åndelighed, tro og buddhisme.
Men det med den sjove fyr gav mening, når det var Yauch.
For sjov er enormt vigtigt.
Hvor mange kan tage på arbejde hver dag med sine to bedste venner?
Det gjorde jeg. Det gør mig vel til en heldig fætter.
Det er ikke, fordi alt var let og kun højdepunkter.
Nogle gange ville to af os så gerne noget,
og hver en celle skreg: "Ja. Det gør vi."
Men så sagde en af os:
"Det er måske fint med jer, men det er ikke lige mig."
Så tog jeg hjem og brokkede mig til enhver, der ville lytte.
"I guder. Du vil ikke tro, hvad Horovitz gjorde i dag.
Han driver mig fandeme til vanvid."
Men hvor meget vi end elskede en sang, tekst eller idé,
elskede vi stadig hinanden og vores samvær mere.
Sæt mig til Som var jeg Eddie Harris
Du spiser skør ost Man sku' tro, jeg var fra Paris.
Jeg er snu som en ræv Du tror, jeg er skæv
Du ved, jeg er væk Og jeg driver ikke gæk
Så sig mig, hvem du nedgør Det kan ske, jeg overser
Grunden til dit smil Og din stil, så hør her
I mit sind skal de udraderes
Slip fantasien fri Og de skal rundbarberes
Lad det flyde som et mudderskred
Når jeg har været i gang Skal du have et bad
Der er dybdeopfattelse I mine tekster
Jeg får hæder, når jeg nævnes For jeg forhekser
Så hvad vil, hvad vil du nu ha'?
Jeg går amok med penge Det preller af
Jeg sagde: "Hvor har du mon hørt det der fra?"
Tror du, du ka' noget Når åbenbaringen er her?
Ja, det kan du ikke sige noget til
Så hvad vil, hvad vil du nu ha'?
Hvad vil du ha'?
Så hvad vil, hvad vil du nu ha'? Hvad vil du ha'?
Jeg vil lige sige, jeg elsker de gutter. Vi er vokset op sammen, og de er herlige.
TIL MINDE OM ADAM YAUCH
Mikey!
Du ska' ik' bede mig smile
Bliv hængende Det bliver ikke ilde
Mit nummer er noget, du ikke fatter
Måske er det, fordi vi bare batter
Stil, profil Blev der sagt
Det vækker altid minder At spille dit spil
Fra Hudson River til den store Nil
Jeg løber maraton til den sidste mil
Kæmper du mod mig Finder jeg min grovfil
Det siges altid, min stil er vild
Sikken frækhed, du må på min grill
Kom bare an Jeg er rapofil
Hvis du vil kæmpe, må du være snild
De kommer fra Uranus For at tjekke min stil
Kom du bare. Betvivl mine ordspil
Jeg vil sende dig i eksil
Intergalaktisk, planetarisk Planetarisk, intergalaktisk
Jazz og AWOL Det er vores slæng
Ankommer til festen Sender alle andre i seng
Når det gælder beats Er mine vildt sprøde
Jeg drikker mit sukker med kaffe og fløde
Jeg bliver ved Og bliver ved for fuld pedal
For sød til at vær' sur For rar til at vær' gal
Jeg er ik' så vild Med at vær' en fandens karl
Vi vil ændre verden Det er sidste udkald
Mario C ynder ik' at skråle
Han stråler blot som solstråle
Jeg rapper løs med akrobatik
Fik topkarakter af Moe Dee For tematik
Når det gælder avind Er I grønne
I misunder rim og rytmer så skønne
En ny dimension og galakse Intergalaktisk, planetarisk
Planetarisk, intergalaktisk
Vores stamtræ er Gammeldags hiphop
Smid skoene, og slap i din bagkrop
Mine rim er lige så populære som mjød
For min musik kan føles som elektrisk stød
Jeg er kendt for at danse wop Også kendt for mit Flintstone Flop
Tammy D's mad vil aldrig floppe
Beastie Boys lader beatet ... droppe
Da jeg skrev graffiti Var mit navn Slop
Er min rap kaffe, er beats min kop
Pas nu på, du ikke får et gok
Jeg er skovhugger DJ Ad-Rock
Hvis du prøver noget Går jeg amok
Jeg lynsteger dig i min wok
Dine knæ bliver bløde Du har fået nok
Som et greb i nakken fra mr. Spock
Intergalaktisk, planetarisk Planetarisk, intergalaktisk
En anden dimension En anden dimension
Kom så!
Hør så her, folkens Her er vores udkald
Vi er i Daytona Og vi holder bal
Én uges ferie er amatørteater
Efter kun to dage Er der ik' flere stakater
Sover i bilen For alt er fuldt booket
Mødte en sød pige Mens jeg var bedugget
-Jeg sagde: "Hvad læser du?" -Det var psykologi
Jeg er på MTV Har ingen mikrofonpli
Hun ville møde Alan og Martha Quinn
Jeg sagde: Jeg er MCA
Og jeg kan få dig ind Jeg er her i Daytona
-Festen er højtgears -Vi er Beastie Boys
-MTV -Ferie
Seksogfirs!
Hvad er den af?
Sidste uge mødtes jeg med Beastie Boys.
De skal på turné og sagde: "Vi udfordrer Marky Mark and the Funky Bunch."
-Kom bare an. -Det må arrangeres.
Hvad er den af?
"I røvhuller er intet i forhold til os, mand."
-Så da... -Lad den lige hænge lidt.
Fed britisk accent.
-Hallo, Mike... Kom så, mand. -Vi har ting at se til.
-Det er tid til ballade. -Kom så.
"Endnu et fly, endnu et tog, endnu en flaske som et fjog,"
rappede Beastie Boys i "No Sleep till..." Hvor?
-Eric? -Hvad er "Brooklyn"?
-Du mener nok grunge. -Grunge.
Grunge... Grunge.
Har nogen bemærket på Cozy Soup 'n 'Burger,
at når man bestiller burgeren, tager de en isske,
og så er der en skuffe med kød, som de stikker den ned i,
og så kommer der en kugle kød på grillen?
Bonusinfo: Da vi var små, sagde vi: "Når vi bliver voksne,
skal vi have en kødskuffe derhjemme."
-Det passer. -Seriøst.
-Ikke? -Klart.
Hvordan er det at turnere med Foo Fighters og Sonic Youth?
Foo Fighters hørte jeg jo som barn. Da jeg var fire år gammel...
-Nu skal I høre... -De er for vilde. De er skøre.
Jeg og Sonic Youth er som babyer og sutter. Seriøst.
-De er helt væk. -Jeg har vasket hunde med Thurston.
Vi har vasket den hund!
-Bliv nu ikke sur. -Den er vasket.
I kan da ikke vaske hunde resten af livet. Lad os tage på turné og give koncerter.
Vi var ellevilde og overraskede, men vi var også...
Det overraskede os også, at Rick...
"Det overraskede os også, at Rick var russer."
Derfor klikker vi bare. Alle grupperne klikker.
Vi er én stor klike.
-Hvad var det bedste ved koncerten? -Da vi kom på scenen.
-Hvad siger du? -Da de gik på.
Da de spillede "King Of Rock", og da vi var på, var nok det bedste.
-Ja, og det med flammerne. -Det var fedt.
-Vi er en klike. -Med sammenhold.
Fordi...
-Mike er gået grassat. -Pis.
Hvad er der med Mike?
-Du skal have skoene på. -Hvor er de?
Jeg kan ikke finde dem eller ruskindsbukserne.
Når MTV ser en video, der er flot
og rykker grænser, kalder vi det et gennembrud.
"Shadrach" er utrolig af to årsager: Animationen er så flot,
og så er den instrueret og animeret af et bandmedlem.
Jonathan Dayton og Valerie Faris filmende en Beastie Boys-koncert,
Og så tog MCA videoen og tegnede hen over den billede for billede
for at skabe utrolig animation. Se lige hans værk.
Det er Beastie Boys' nyeste, "Shadrach"
Vent nu lige, Adam. Øjeblik. Undskyld mig, Adam.
Hvad er der, David Cross?
-Undskyld, men hvad er det? -Hvad nu, Ben Stiller?
-Hej, gutter. -Hvad? Hvem?
-Hvordan står det til? -Hej, Steve Buscemi.
Undskyld, men jeg gik ned ad gaden for at købe skrabelodder og hørte...
Jeg er lige vågnet, men jeg hørte...
I nævnte vist Paul's Boutique.
Deres nyeste album, Licenced to Kill, fik platin på kun otte uger.
Licenced to Kill, ikke?
-Ill! -Ill!
Det er "Ill", Joan.
Det er de dumme kontaktlinser. Øjeblik.
Albummet hedder Licenced to Ill. Sikke et dumt navn.
Alle ved, Paul's Boutique fejlede kommercielt.
-Katastrofe. -Flop.
-Det værste. -Ingen købte det.
-Det må have været så pinligt. -En gigantisk fiasko.
Tak for påmindelsen!
Da det træ væltede i skoven, hørte ingen det.
Mit spørgsmål er: Hvordan kom I videre?
Nej, ikke hvordan, men hvorfor fortsatte I som band?
-Men... -Med tilbagevirkende kraft
ses det som en af de mest indflydelsesrige rapplader nogensinde.
Jeg siger bare, at det efter min mening er som en rapversion af Pet Sounds.
Grundet den flittige brug af samples, lag...
Samples og lag.
Hip... hop.
Her står I og siger, at ingen kunne lide det.
I prøver det der med at sige:
"Det var ikke godt, så det siger jeg, men I skal fornemme, at det var godt."
I vil give os dårlig samvittighed, men I har bare ondt af jer selv.
Jeg vil ikke overanalysere, og det er ikke...
-Hejsa, Mike. -Hvad så?
Og i aften er der verdenspremiere på "Jimmy James".
Sådan.
Er det fra The Little Rascals, der siger: "Hvad hedder du?" "Jimmy James."
Nej, det er fra My Three Sons.
Afsnittet, hvor onkel Charlie går amok med en kødøkse.
Når det gælder turnéer og alle dem, vi har været på,
er den mest underlige, vi har turneret med, nok Mike.
Han er vanvittig.
Hej, jeg hedder Mike. Jeg er med i et band, der hedder Beastie Boys.
Hej, mand.
"Mørke ved middagstid. Skygger, når jeg tager en bid.
Håndlavede klinger. En barnefinger."
Gå ikke glip at Beastie Boys' turné i sommeren 92.
Hvad så bagefter?
-Ja, for fanden! -Hvad er næste skridt?
Folkens, RUN-DMC og Beastie Boys kommer til jeres by.
Og vi går amok live, ikke, gutter?
-Skatter! -Hvad er den af?
-Vi har vasket den hund! -Bliv nu ikke sur.
Tekster af: Natascha Tøsse