Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
- Tak jo. - Zdravíme.
Připravit. Už to jede.
- Můžem? - Jo.
Poslouchejte dobře Co vám teď chceme hrát
O třech zlobivejch bratrech Budete je znát
Začalo to před lety
- Vystupujou tam Ad-Rock - MCA
- A já - Mike D
PŘÍBĚH BEASTIE BOYS
Který Beastie Boy je nejlepší?
Každý z nich je mi něčím blízký.
Oslovuje mě MCA.
Mike D.
Ad-Rock je pro mě velká inspirace.
Když je posloucháte tak dlouho,
tak se v průběhu života mění, s kým z kapely se identifikujete nejvíc.
Nejradši mám Mikea D.
Pro jeho neokázalý smysl pro humor.
Jaké je vaše oblíbené video od Beasties?
Mám rád jedno sportovní tréninkové video, které jsme nikdy nevydali.
Volejte ihned číslo na obrazovce!
MCA měl podle mě vůdčí roli. Držel to pohromadě.
Míval ty nejšílenější nápady.
MCA ve světě zanechal velkou stopu.
Inspiroval ostatní, měl velké srdce.
Ad-Rock podle mě symbolizoval jejich šarm.
Sice se to slovo dnes moc nepoužívá,
ale myslím, že na mě fakt sedne, a na kluky taky.
A to je „macho“.
Máme prostě hodně macho.
Protože je tak brutálně upřímný.
Nemáme velký hudební talent,
tak se vyjadřujeme různými způsoby.
Yauch.
Chci jenom pozdravit babičku.
Na mě funguje basová kytara.
Klídek, vydržte a hezky se usaďte.
Ještě to nekončí.
Teď!
Jejich hudba měla obrovský význam.
Je to vlastně soundtrack mýho života.
Soundtrack našich životů.
Spousta kapel se rozpadne
a na konci se zase dá dohromady.
Ale oni spolu zůstali po celou dobu.
Nesnesu to, neskrejvej to
Máš jasně daný možnosti Jak přestat dělat tajnosti
Tady už se vážně nedá bejt
Z tvý křišťálový koule Tu špínu nejde smejt
Můžeš to zkoušet po zlém nebo dobrém
Mně zatím tíží tady tenhle problém
Tenhle přelud z hlavy nedáš
Říkám vám jasně, je to sabotáž
Jo!
Tak jo.
Ahoj!
Zdravím Brooklyn!
Dobrý večer.
Takže...
Dobrý večer všem.
- Dobrý večer, já jsem Adam. - Ahoj, Adame.
A já jsem Mike.
Neboli Michael Diamond neboli Mike D.
Jsme Beastie Boys z New York City.
Dnes večer vám odvyprávíme příběh tří kluků,
co se spřátelili
a dalších 30 let spolu dělali neuvěřitelný věci.
Potáhneme to jen my dva, protože ten třetí už tady není.
Adam Yauch...
...kterého znáte pod přezdívkou MCA.
Zemřel na rakovinu v roce 2012.
S jeho smrtí přestala kapela existovat.
Bez něj to nedávalo smysl,
hlavně protože na počátku všeho stál jeho nápad.
Sice tu s námi není,
ale nepřestáváme se ptát: „Co by udělal Yauch?“
Ale představovat si, co by dělal Yauch, je těžký,
protože on byl nepředvídatelný.
Byl to živel, ale k tomu se ještě dostaneme.
Přicházejí Beastie Boys.
Módu jako vždy ovládají na jedničku.
Když nejsou na červeném koberci, najdete je na pařížských přehlídkách.
Vidíte ty bílé dready?
Beastie Boys se vrací po šestileté pauze.
To je dlouhá doba.
Co jste dělali? Vítejte zpět.
- Nazdar! - Bude to znít komicky,
ale chytil nás lesní yetti.
KAPITOLA 1
Vrátíme se.
Vrátíme se v čase. A hodně daleko.
Divný dítě v divný rodině – promiň, mami – se vždycky cítí divně.
A taky dost osaměle.
Jednou jsem uslyšel The Clash.
Zaujala mě jejich muzika
a díky ní mi taky došlo, že nejsem sám, kdo je na světě divnej.
Rozhodl jsem se hledat.
První spřízněnou divnou duši jsem našel ve škole.
Jmenoval se John Berry.
Jednou jsme na zadní straně novin The Village Voice našli inzerát.
Byl na koncert naší oblíbené kapely Bad Brains.
Bad Brains měli hrát
dole v klubu The Botany Talk House.
Když jsme tam přišli,
bylo tam všehovšudy asi 15 lidí
a všichni byli dospělí.
Kromě jednoho kluka našeho věku.
Vypadal fakt drsně.
Měl dlouhej kabát z charitativního sekáče,
vojenský boty,
na kabátu tři obrovský ručně vyrobený knoflíky
a jmenoval se Adam Yauch.
Yaucha, Mikea a Johna Berryho jsem potkal v roce 1982.
Možná hráli Circle Jerks,
ale mám radši Misfits, tak řeknu, že to byl koncert Misfits.
Já a kluci jsme se dozvěděli,
že se lidi scházej na dámský toaletě.
Když jsme tam přišli,
postávala tam skupinka super oblečených punkových děcek v našem věku.
Poznal jsem tam jednu holku, Jill Cunniff,
protože jsem s ní chodil do pátý třídy.
Díky ní mě vzali mezi sebe.
Pak jsem poznal ještě další holku,
Kate Schellenbach.
Ta bydlela blízko mě.
Kate byla super holka.
Taky chytřejší než my.
Měla ráda sofistikovanější muziku v evropským stylu...
Promiň, jen chci říct, že možná byla chytřejší než my...
...ale to nebylo zas tak těžký.
- To asi nebylo. - Ale chytrá byla.
- To je fakt. - Jo.
Měla ráda kapely jako Kraftwerk.
A bydlela s mámou v podkrovním bytě na 14. ulici.
Byl to velký otevřený půdní prostor
a uprostřed stála její bicí sestava.
Můj první kamarád, co měl rád punk rock, byl David Scilken.
To je ten vlevo. Já jsem vpravo.
S kámošem z druhýho stupně
jsme jednou venku hráli basketbal,
když kolem nás prošel kluk s bodlinama ve vlasech
a v kabátě a nesl si synťák.
Prostě jsme ho museli zastavit.
Byl mladší než my.
Chodil do šestý třídy a taky za školu.
Slyšíte dobře.
V 11 letech byl v šestý třídě.
Tenkrát jsme se scházeli hlavně u Johna Berryho doma
na rohu Stý a Broadway.
Tam jsme taky hráli muziku.
Na začátku 80. let měl kolem nás kapelu každej.
A Yauch nás přemlouval, ať si uděláme kapelu s ním.
Měl už vymyšlený jméno.
Beastie Boys.
Prvními členy jsme byli já, Kate, Adam Yauch a John Berry.
Jméno mělo znamenat
„Boys Entering Anarchistic States Towards Inner Excellence“.
Celé to vlastně smysl nedává,
protože „boys“ už bylo v názvu kapely.
Je to přiblblý název s přebytečným slovem.
A navíc nepřesný, protože jsme měli bubenici Kate.
První koncert proběhl u Johna Berryho
ve třetím poschodí jeho domu.
Yauch měl mít 17. narozeniny.
A prohlásil,
že uspořádá mejdan a že na něm zahrajeme.
A nějak se stalo, že zpěvákem určili mě.
Já byl plachý dítě.
Nechápu, proč jsem souhlasil.
Pamatuju si hlavně to, jak bylo v pokoji tři na šest metrů
narvaných asi 12 děcek,
co poskakovali a vráželi do sebe.
Byla to prostě zábava pro kámoše.
Tenkrát jsem v Beastie Boys nebyl.
Přišel jsem k nim v roce 1983.
Johna Berryho to přestalo bavit a skončil.
Já jsem tehdy s Mikem, Yauchem a Kate kamarádil.
Byl jsem po ruce, tak mi vrazili kytaru.
Byli jsme trochu hardcore kapela, ale ne úplně.
Byli jsme něco mezi Monty Python a Black Flag.
Představte se.
Takže já jsem Michael. Jsem z Beastie Boys.
Já jsem Kate. Jsem znamení Beran a mám v kapse chuchvalec.
Teď je na řadě náš starší a zralejší člen.
- Jak se jmenuješ? - Ad, ale říkejte mi Adam.
Jsem tady v telce na návštěvě. Normálka.
Jsem Adam, mám to vyrytý na pásku.
Zaberte Adamův pásek.
Kolik ti je? Třináct? Čtrnáct?
- Tak nějak. - Asi dvanáct.
A čas šel dál.
Už nám není 15.
Je nám 16.
Bavila nás různá muzika.
Poslouchali jsme soul, punk, rap a reggae.
Rap se špatně sháněl, vyšlo jen pár 12palců.
Ale my chtěli změnit styl.
Nadchla nás jedna přiblblá reklama
na obchod se zmrzlinou Carvel.
Ahoj, jsem nebešťan Carvel z vesmíru.
Jmenuji se Cookie Puss.
A někdo dostal super nápad
nahrát písničku, kterou bychom ze srandy pouštěli lidem do telefonu,
s názvem „Cooky Puss“.
- Tady je Carvel. - Čau, je tam Cookie Puss?
Kdo?
Cookie Puss. Dej mi ho k telefonu.
Nikdo takový tu není.
Tak Cookie O'Puss. Cookie Chick...
A Dave Parsons měl v centru
obchod s muzikou pojmenovaný Rat Cage.
Občas jsme tam chodili místo školy.
Dave akorát spustil vlastní label.
A vydal „Cooky Puss“ jako 12palcový vinyl.
A stalo se něco, co jsme nečekali.
DJové tu písničku začali hrát v klubech.
Takže se dostala mimo okruh našich 15 kamarádů.
Jednou jsem šel navštívit kamarádku na brigádě.
A dozvěděli jsme se, že o poschodí výš
má zrovna talk show DJ Afrika Bambaataa.
To byla bomba.
Běželi jsme dolů a vkradli se na natáčení.
A pak se stalo tohle...
Napadlo mě... Líbí se mi písnička
„Cooky Puss“ od Beastie Boys. Znáte ji?
Jo, tu znám.
Dostal jsem ten vinyl. Je super.
Prima.
A proč se ti líbí?
Je fakt vtipná. Slyšel jsem ji v rádiu...
Je v ní scratchování a podobně?
Jo, trochu scratchování.
Je taneční.
Kapitola druhá.
„Posloucháme furt jenom rap.“
V roce 1984 vyšla písnička,
která navždy ovlivnila směr, jakým se naše kapela ubírala.
„Sucker MC's“ od Run-DMC.
Před dvěma lety mi jednou někdo řek Ukaž, jak se tam u vás dělá rap
Tak jsem řek, co řeknu vám teď tady
Solidní rým, pak vybočil jsem z řady
Když „Sucker MC's“ vyšla, byl jí plný New York.
Hrála z okýnek aut,
z kazeťáků, z rychlých občerstvení, prostě všude.
Run-DMC jeli na vlně.
A my chtěli být jako oni.
Studovali jsme každou jejich písničku, každý text.
Zjišťovali jsme z fotek, co nosí za boty,
značku oblečení, všechno.
Celý dny jsme cvičili a opakovali svoje oblíbený rapový songy.
Neměli jsme ambici stát se rapovou kapelou.
Ale tenkrát jsme začali psát vlastní texty.
Teď vám asi něco ukážeme.
Alespoň bude jasné, jak jsme na tom jako rappeři byli.
Ještě ne. Jsi napřed. Vrať se.
- Nebo jsem se unáhlil? - Otoč se, Spikeu.
- Fakt? - Fajn. Technická pauza.
Vidíš, Spikeu?
- Jo, jsme úplně blbě. - Čtecí zařízení...
- To jsem si myslel. - Tak jo.
- Tak můžeme. - Ahoj!
Jsme zpět. Fakt jsme to zkoušeli. Opravdu.
Promiň. Podělal jsem to na čtecím zařízení.
Čtecí zařízení? Ani jsem si nevšiml.
No nevadí.
To je dobrý přechod. „Nevadí.“
Měli jsme jít do pořadu v klubu Studio 54.
Studio 54. S Brooke Shields.
A s Baryšnikovem, Halstonem, Donnou Summer.
Nevím, jestli to byl interaktivní pořad.
- Ale nikdo neinteragoval. - Nevím. Ale...
Chci říct jen na okraj, že to byla soutěž kapel a my prohráli.
Takže... v tom pořadu ve Studiu 54
jsme chtěli zahrát „Cooky Puss“.
Nikdy jsme ji nehráli živě, ale...
Dostali jsme nápad vzít s sebou DJe.
Kamarád nám dohodil kamaráda ze školy, co by to prý zvládl,
a jako budoucí rapový producent měl všechno vybavení.
Ale hlavně měl bublinostroj.
Cože? Bublinostroj?
Jo, přesně, Mikeu D. Bublinostroj.
Aha.
Navštívili jsme toho DJe na kolejích.
A dveře nám otevřel dlouhovlasej metalista
s koženými rukavicemi se zipem, což nás dost vyděsilo.
To přece nemůže být on!
Měl opravdu maličký pokoj.
V něm obrovskou zvukovou aparaturu,
gramofony, bicí automaty,
A taky, dámy a pánové, bublinostroj.
A co jsme udělali?
Okamžitě jsme ho vzali.
A tohle je Rick Rubin.
Na první pohled se zdá, že k nám moc nepasuje.
Je z Long Islandu, my jsme z New York City.
A zajímaly ho věci, co moc nezajímaly nás.
Jako wrestling a heavy-metal.
Nám to přišlo trochu komický.
Rick působil mnohem starší...
No...
Musíme ty fotky líp načasovat.
- Prostě... - A ten...
Zmíníme ten kabelovej přijímač?
- Všichni na to určitě myslí. - Jasně.
To byla tenkrát špičková technologie.
Měli kabelový přijímač, multifunkční telefon...
Proč to nemůže být jako za starých časů,
kdy vám u postele ležely jen cigára a popelník?
No ne?
Rick byl starší než my a taky se tak choval.
A měl peníze na nejrůznější věci.
Ale hlavně měl sebevědomí.
Co zajímalo jeho, to zajímalo nás.
V tom byl nakažlivý.
Kdo s ním trávil čas,
byl nadšený do stejných věcí jako on.
Tak nás začal bavit wrestling.
Trochu.
- A hodně nás začal bavit heavy-metal. - Hodně.
Fakt hodně.
Uplynul ani ne týden,
a už to nebyl komickej kluk v rukavicích,
ale „ten nejvíc cool chlápek“.
Stal se součástí našeho týmu.
Byl něco jako starší, trochu výstřední brácha.
A z jeho pokoje na kolejích se stala klubovna.
Naše vlastní Rat Cage.
Každý den jsme místo školy chodili k němu na pokoj.
Poslouchali jsme desky, zašli jsme do klubu.
Pak jsme si dali hamburger.
A zbytek noci jsme prokecali o hudbě
a o tom, jakou muziku spolu jednou budeme dělat.
Takže po vystoupení ve Studiu 54 jsme měli DJe.
A řekli jsme si, proč tedy v rámci vystoupení nezkusit rapovat.
Rick si po nástupu k nám začal říkat DJ Double R.
Na prvních společných koncertech jsme první půlku hráli hardcore
a po přestávce jsme se na pódium vrátili jako rapová kapela.
- B-E-A - S-T-I-E
Jsme Beastie čtyřka Zjevení na scéně
- Jsem mistr Adam Yauch - A Slop the Rock
- Mike D - Katie Schellenbach
Hip-hop, to je top
Chytneš rytmus Dokud ti nedá stop
Tak to asi stačí...
Asi si to umíte...
...představit.
Většina rapperů přece rapuje z papíru, ne?
Fakt ne?
Jedna věc je flákat se s kamarády
a rapovat „Sucker MC's“.
Ale vylézt na pódium před diváky a rapovat svoje texty,
to je jiný kafe.
V té době nám to nedošlo,
ale čím víc času jsme trávili s Rickem a chovali se jako on,
tím méně jsme se vídali s Kate,
nebo spíš ona s námi.
Někteří kamarádi naši posedlost Rickem
asi úplně nechápali.
Ale i kapela musí něco jíst.
V té době Rick produkoval svoji první rapovou nahrávku „It's Yours“
pro rappera jménem T La Rock.
Na rapových nahrávkách do té doby hrály hlavně celé kapely.
Bylo to houpavé a ulízané,
aby to prošlo do rádií.
Ale „It's Yours“ byl jen hlas rappera a elektronické bicí.
Mělo to hrubý, syrový zvuk.
A jednou večer
Rick povídá, že má v klubu Danceteria schůzku s Russellem Simmonsem.
Účel té schůzky jsme neznali,
ale těšili jsme se, jak je budeme na baru špehovat.
Protože Russell byl manažer Run-DMC
a jeho bratr byl DJ Run.
Takže to nebyl jen tak někdo,
co zná kamaráda, co zná kamaráda od rapu.
On byl přímo u zdroje.
Ústřední postava rapové scény.
Když Russell odešel, nemohli jsme to vydržet.
Vrhli jsme se na Ricka.
„Tak dělej, ne, nám to řekni, ne.
Co ti ten Russell povídal?
Musíš nám říct úplně všechno.“
Byli jsme úplně hotoví.
To bylo dobrý.
A takhle jsme v 16 letech mluvili.
Rick řekl, že Russell nemohl uvěřit,
že „It's Yours“ dělal někdo, koho nezná
a kdo je navíc běloch.
A že prý si padli do noty
a že plánují založit label Def Jam.
Tak moment.
Dávej pozor, polož telefon a sleduj.
„Jam“ znamená nahrávka.
„Def“ znamená definitivní.
Definitivně nejlepší nahrávka, jakou můžeš koupit.
A mezi řečí se Rick Russellovi zmínil i o nás.
„Znám takový tři bílý rappery.
Jsou ještě na střední.
Dělají punk rock, ale hip-hop je bere ještě víc.
Celý den poslouchají rap.“
Russell Simmons v bělošské rapové kapele okamžitě viděl potenciál.
A za pár dnů jsme k němu šli na schůzku.
Čekali jsme velkou nóbl kancelář,
ale byly to jen dva malé pokojíky.
A co se nestalo,
v jednom z těch pokojíků byl Kurtis Blow, Král rapu.
Zrovna se v Russellově kanceláři učil break-dance.
Z nějakýho důvodu se točil na hlavě.
A nejen to. Nevím, jestli...
Zná tady někdo Full Force?
Okolo něj stáli chlápci z Full Force
a sledovali, jak se učí break-dance.
Snažím se vám přiblížit, že to bylo jak halucinace.
A co se týče sebevědomí,
Russell byl o dva řády výš než Rick.
V jeho blízkosti
člověk okamžitě propadl všemu, co Russell předpovídal.
V roce 1984 se o rap nikdo nezajímal.
V rádiu po něm nebyla stopa.
Ale Russell mu pořád dělal tu největší reklamu.
„Run-DMC budou největší umělci naší generace.
Rick Rubin bude Phil Spector rapu.
Beastie Boys?
Tihle bílí kluci budou nejslavnější kapela na světě.“
Tak jo.
Trochu zpomalíme.
Akorát jsme s rapem začínali.
Byli jsme sotva průměr.
Ale důvěra Ricka s Russellem nám dávala sebevědomí.
A zařídili nám naši první rapovou nahrávku.
Jmenovala se „Rock Hard“.
Jasně, není to nás nejlepší moment.
Ale musíte pochopit, že dělat rap byl náš největší sen.
Chtěli jsme být jako Run-DMC.
„První bílí rappeři, žádný slitování.
Není to porucha ve vašem vysílání.“
To napsal Russell Simmons.
A nutil nás to rapovat, že prý to zní super,
že je to rapový, punkový a kdesi cosi.
Taky nás nutil říkat:
„Hraju na bicí a několik kytar.
Nejen rappeři, jsme i rocková star.“
A my jsme ho poslechli.
Tenhle chlap byl rapovej kápo.
V kanceláři se mu točil na hlavě samotnej Kurtis Blow.
Když mi říká, že to bude svěží, divoký a odvážný,
tak já říkám: sem s tím.
Mike D, Ad-Rock a MCA
Netrvá dlouho a lidi hlásej
V těchhle klucích něco je
Maj nastartováno Hledaj cokoliv, co je neomezuje
Neomezuje...
Rád bych řekl, že za kvalitu toho songu odpovídali Rick a Russell,
ale tohle byl náš výtvor.
Zbytek textu jsme napsali a odrapovali my.
Chtěli z nás mít osmdesátkovou rapovou verzi metalový kapely,
ale v adidaskách, teplákovce a podobně.
A my jsme nadšeně souhlasili.
- Každopádně. - Že jo?
Naprosto.
Ale potom jsme z kapely museli vyhodit Kate,
protože nepasovala k naší nově nabyté identitě drsných rapperů.
Nechutný, co?
Když Beastie Boys začínali, kamarádili jsme hlavně s holkama.
Byly to fantastický holky.
Vyčítám si, že jsme je takhle zklamali.
Kate by možná skončila tak jako tak,
ale tohle bylo fakt hnusný.
Až do té doby jsme kapelu nebrali zas tak vážně.
Byla to prostě naše zábava.
Chtěli jsme hlavně jeden druhýho rozesmát.
Ale pak přišli Rick s Russellem a jejich velký plány.
Jestli byl Rick starší hustej brácha,
pak Russell byl šílenej strejček.
Trávili jsme spolu všechny večery.
Vymetali jsme kluby a pili koktejly.
Byla to taková zábavná praštěná rodinka.
Když jste mladí a opilí a Russell Simmons vám říká,
že budete největší rapová kapela světa,
tak tomu prostě začnete věřit.
A pak se stala šílená věc. Prostě psycho.
Spikeu.
Omlouvám se. Teď měl přijít pokyn a...
To je fuk, byl to blbej vtip. Pokračujte.
Tak bude to, nebo to nebude?
Dneska ne.
A kdy, když je teď poslední představení?
Nedali jsme to do počítače.
Možná to stihneme před koncem.
Dám to tam.
Hlas měl zařvat: „Psycho.“
A k tomu bylo animované video od mého kamaráda Maxe Tannoneho.
Víte, že jsme předskakovali na prvním turné Madonny?
Tak teď to víte. To bylo tak, že...
Psycho.
Našel jsem to.
No prostě...
Russellu Simmonsovi jednou zavolal Madonnin manažer Freddy DeMann.
Ptal se, jestli by Run-DMC chtěli předskakovat
na prvním turné Madonny.
Russell na to: „Jo, berou 20 táců za vystoupení.“
Madonnin manažer řekl: „Děkuji, ne.“
Potom za pár hodin zavolal znovu a říká:
„A Russelle, nechtěli by Madonně předskakovat The Fat Boys?“
A Russell: „To je pech. The Fat Boys mají plno. Nemůžou.“
Russell nikdy nebyl jejich manažerem.
„Ale,“ dodal,
„mám tu kluky jménem Beastie Boys, těm stačí 500 babek.“
A než jsme se nadáli,
seděli jsme v Seattlu v hotelu Four Seaons
a čekalo nás vystoupení před Madonnou.
Pamatujete se?
Ještě před tím nás napadla geniální věc.
Jak to udělat, aby si nás lidi na turné zapamatovali?
Muzikantským talentem jsme tenkrát rozhodně neoslňovali.
A napadlo nás, že nejlepší bude chovat se na pódiu jako největší pitomci.
Bacha, Detroite, Philly, Cincy, LA.
Už se k vám blížíme.
Vylézt na pódium
a zahrát ty naše dva songy,
protože víc jich nebylo,
poděkovat a rozloučit se,
to by bylo k ničemu.
My jsme chtěli udělat dojem.
Idiotskej, ale nezapomenutelnej dojem.
Jsme rockový hvězdy.
Všichni tam přišli na Madonnu
a my jsme jim byli úplně u prdele.
A tehdy se projevil Rickův zájem o wrestling.
Chtěl z nás udělat wrestlingový padouchy,
co řvou v ringu přímo do kamery.
Videoklip nemáme z jedinýho důvodu. Jakmile ho uděláme,
bude se MTV muset změnit na Beastie TV.
Protože tam najednou nepojede nic jinýho.
„Beastie Boys. Skutečně kvalitní kapela.“ Tady to je.
Asi plýtvám energií.
Možná vám to nedochází.
Rozhovor skončil.
- Díky moc. - Já taky.
A tak...
A tak jsem během Madonnina turné
při každém vystoupení šel na pódium a pronesl řeč.
Jsem Král Ad-Rock.
Jsem král Kings Theatre.
Jsme Beastie Boys
a dneska tady rozdrtíme veškerou konkurenci.
Až to tady večer zabalíme, klidně tu díru tady podpalte.
Stojí to tady akorát za hovno.
Jen pro připomenutí. Adam mluvil k těmto divákům.
Byla to láska i nenávist současně.
My nenáviděli je, oni nás, takže to vlastně byla láska.
Po turné jsme se vrátili domů
a všem na potkání jsme vykládali:
„Vole byli jsme na šňůře s Madonnou.“
Byla to senzační věc.
A po návratu domů to bylo oficiální.
Jsme rapová kapela.
Fakt?
- Plácnem si? - Jo.
Vrací se to, Adame, Vrací se to.
Russell nám jednou domluvil koncert v klubu Encore,
kde jsme měli předskakovat Kurtisovi Blowovi, Králi rapu.
Podívali jsme se na sebe a...
„Předskakujeme Kurtisovi Blowovi? Hustý.“
- A... - To je přímá citace.
- Jen pro přesnost. - Jo, je.
Encore byl klub pro černošské publikum.
Byli jsme tam jediní běloši.
A nás nenapadlo nic lepšího,
než jet tam v limuzíně v těchhle hadrech.
Proč se smějou?
Jo, na hlavě máme šátky.
No a...
Když jsme vlezli na pódium a přichystali se na „Rock Hard“,
rozsvítilo se kompletně celé osvětlení.
Všechny neony v celým klubu, jako v supermarketu.
A celej kotel na nás začal řvát.
„Menudos, jak se máte?“
„Menudo, jste borci.“
Jo, říkali nám „Menudo“.
Spíš v množným čísle. „Menudos.“
Jo.
Tak jsme si ty hadry rychle rozmysleli.
Kapitola třetí:
„Píseň, která všechno změnila.“
KAPITOLA 3 PÍSEŇ, KTERÁ VŠECHNO ZMĚNILA
Začali jsme trochu jinak skládat.
Ne jako když skládáte na kytaře sloku, refrén, sloku, refrén.
Náš kreativní proces sestával z blbnutí.
Vypadalo to nějak takhle.
Mikey.
Šli jsme třeba po ulici.
Takhle...
Hej!
Takhle jsme šli.
- Jak se máš? - Nazdar.
Zkoušeli jsme.
Takhle jsme tedy šli.
A začali jsme si rapovat kousky z jiných nahrávek
a podobný blbosti a měli z toho srandu.
Jeden řekl kus textu z našeho oblíbenýho songu, jako...
Vydrž.
A druhý řekl: „Z toho by byl dobrej song.
Ty řekneš ‚Vydrž‘, potom Rick řekne...“
Jeď!
A další dodal: „A ty teď řekneš...“
Hey, Leroyi!
A to byl ten text.
No a...
A s tímhle blbým, jednoduchým nápadem jsme šli do studia.
A nahráli písničku.
Hej, Leroyi!
Vydrrrrž!
Jeď!
Adam třeba manicky mlátil
do elektrických bicích.
A když se fakt nabudil, strhnul si z hlavy sluchátka,
odhodil je stranou a zařval:
„Hej, vole, poslouchej tohle.“
Ne, tos dělal ty, Mikeu.
Já mluvil takhle.
No prostě udělal...
To byla poklona, Adame.
Udělal takovej taneční houpavej beat.
Mně s Yauchem se to napřed zdálo blbý.
Ale když se to zkombinovalo se zvukem z 808,
úplně to prokouklo.
Vydrrrž!
Jeď!
A tak jsme si my tři vystačili sami.
S nadšením jsme dělali muziku.
Přestali jsme imitovat ostatní,
jako to bylo na „Rock hard“,
ale byli jsme sami sebou.
Nebo takovou svojí vysněnou verzí.
Potom jsme to ve studiu pustili Rickovi.
A on byl hotovej.
„Už na to nesahejte.
Takhle je to skvělý. Pustím to Russellovi.
Tohle musíme vydat.“
Byli jsme překvapený, ale natěšený.
Rick tomu v mixu dal robustnější a profesionální zvuk.
A hlavně nakopnul zvuk z 808.
Znělo to takhle.
Klepaly se z toho okýnka všem autům na východním pobřeží.
Taky to odpálilo spoustu repráků.
Zjistili jsme, jak pospojovat různé prvky
jako beaty, samply a scratche, a udělat z nich písničku.
V novém stylu.
Ale především jsme našli svůj hlas.
Když si dám pauzu Fakt to stojí za to
Kapsy mám plný Jen dolary a zlato
Půllitry teď jedou Rozjíždím to často
Když mám pauzu Fakt na háku mám to
Teď jsem chvilku doma Mám to zas na kauci
Kolik je? Čas na další pivní štaci
Russell s Rickem vydali „Hold it Now, Hit It“ na labelu Def Jam.
Začala se hrát po klubech
a to pro nás hodně znamenalo.
Hrála se vedle našich oblíbených skladeb jako „Rock the Bells“ od LL Cool J
nebo „Peter Piper“ od Run-DMC.
Jeli jsme hrát do Filadelfie.
Vzali jsme tam tu novou nahrávku.
A když jsme pustili „Hold It Now“, lidi začali šílet,
celý klub.
To byl úžasnej pocit.
Je mi 19.
Mám trochu peněz.
Rappeři mě znají.
Máme vstup do klubů zdarma.
Máme poukázky na pití. Bavíme se s holkama.
- Chlastáme. - „Ad-Rock.“
Blbneme. Píšeme texty na ubrousky.
Chechtáme se.
A pak z toho ve studiu uděláme song.
Takže další písnička.
Čtyři a tři a dva a jedna Jeď!
Když beru mikrofon, nuly berou roha Jo!
Se mnou Ad-Rock a Mike D Ale vy jste marný
Mám víc šťávy Než Picasso barvy
Mám solidní rýmy Proto ve mě věříš
Vlastně dobře chápu Proč se na mě věšíš
B-E-A-S-T-I-E
Skládali jsme a nahrávali jak o život.
Russell všechno vydával jako singly.
- Vydali jsme „Paul Revere“. - Hitovka.
Potom tuhle písničku, „The New Style“.
Hitovka!
Pak Russell přišel do studia a povídá:
„Jste nejlepší rapová kapela všech dob.
Je čas na plnohodnotný album.“
Adam a já jsme ještě pořád
bydleli v našich hnusných bytech.
V těch, co si v 19 můžete dovolit.
Ale Yauch se přestěhoval do pěknýho bytu v Brooklyn Heights.
Jako správce domu
nemusel platit nájem.
- To je fakt. - Jo.
Když se někomu rozbil radiátor, zavolal Yaucha.
Neměl sice žádnou kvalifikaci,
ale všechno mu nějak instinktivně šlo.
Jednou večer jsme k němu přišli
a on měl na stole magneťák.
Ale nebyl to kazeťák.
Byl to klasický kotoučový magnetofon.
Netušil jsem, že ho má.
Začal jsem si ho prohlížet
a zkoumal jsem, k čemu to je.
Z jednoho kotouče se táhla páska.
Ale nebyla natažená na druhý kotouč.
Místo toho se táhla kolem mikrofonu
a pak ještě kolem druhého.
A pak kolem židle.
A pak na druhý kotouč.
S Adamem jsme na to zírali a říkali:
„To je nějaký podělaný kouzlo?“
A Yauch vstal a spustil to.
A ozval se úvodní beat
z „When the Levee Breaks“ od Led Zeppelin.
A ten se opakoval pořád dokola.
Viděl jsem to dělat DJe se dvěma vinyly a gramofony.
Ale nikdy nikoho s kotoučákem.
Zvuk i přístroj samotný nás okouzlily.
Yauch řekl, že chtěl zkusit,
jak s páskou pracují Jimi Hendrix a Sly Stone.
Jak se o tom dozvěděl?
Tenkrát nebyl YouTube ani Google.
Vzali jsme Yauchův výtvor do studia
a udělali skladbu „Rhymin' & Stealin'“.
Ali Baba a čtyřicet loupežníků
Pálí, ničí Rýmujou a kradou
Zatímco jsme skládali a nahrávali budoucí desku Licensed to Ill,
Rick Rubin produkoval nové album Run-DMC Raising Hell.
Jejich předělávka „Walk This Way“ od Aerosmith
se masově hrála v rádiích a na MTV.
A Run-DMC díky tomu vylítli nahoru.
V létě roku 1986 jeli na turné.
My jsme jim předskakovali.
Byli jsme na turné Raising Hell proto,
abychom lidi nažhavili na koncerty.
Tak jsme rozjeli pořádnej cirkus,
aby se lidi dostali do nálady.
Než se turné dostalo do Miami, popularita kapely tak narostla,
že se koncert přesunul z basketbalové arény na stadion.
Z Miami přiletěli samotní Joe Perry a Steven Tyler z Aerosmith,
aby odzpívali jedinou písničku.
Mělo to být velkolepý.
Začne se vlnit Když kluci udaj rytmus
Nohy jí vylítnou do vzduchu...
Vraťme se k momentu, kdy se Aerosmith chystají vystoupit na pódium,
aby s Run-DMC odzpívali aktuální největší hit na světě.
Vylezou před diváky a ti šílí.
Ale na pódiu je ještě jeden člověk.
Yauch.
Náhodou měl s sebou basu.
A Jam Master Jay z Run-DMC ho chtěl z legrace nechat
zahrát si s ním ve společné písni s Aerosmith na basu.
Před lidmi, na stadiónu, v Miami.
A Yauch hrál famózně.
Zmatený výraz na tváři Aerosmith byl k nezaplacení.
„Co to je za ochlastu?
A proč s námi hraje na basu?“
Během celý písně
se Yauch pokoušel přitisknout se zády v rockovým stylu
k Joe Perrymu, jenže ten se nenechal.
A nakonec
ho Yauch pozadu honil po celým pódiu.
My jsme stáli vedle pódia,
dívali se a umírali jsme smíchy.
Být na turné s Run-DMC byla nejen zábava,
ale s každým dalším večerem
jsme se toho od nich spoustu učili.
Vyšší odborná rapová škola.
Jo, jo, nepřestávejte Jeďte dál, neubírejte
No...
Nemusím nic dokazovat
Dávej bacha Chystám se zatancovat
Piju čtvrtky, třetinky Půllitry i lahvinky
Mezi gramofonama Drž...
Jmenuju se Run Mám v rukávu eso
Sleduj moje texty Jestli nechceš ke dnu klesnout
Jsem DMC a on stojí při mně
Chyť mikrofon a...
Když jsme se vrátili domů,
zjistili jsme, že Rick namixoval a dokončil celé album.
Bylo to zvláštní, že to celé udělal bez nás.
Yaucha vždycky zajímaly technické aspekty nahrávání,
takže ho to muselo obzvlášť mrzet nebo naštvat.
Ale Rick odvedl skvělou práci.
Z našich divných rapových výtvorů
udělal čisté, výrazně znějící skladby, co mohly rovnou do rádia.
Ubylo v nich komičnosti, přibylo naléhavosti.
Kapitola čtvrtá.
„Prve jsme zmínili píseň, o které jsme mysleli, že všechno změnila.
Což se částečně stalo.
Ale tohle je píseň, která to změnila opravdu.“
Album Licensed to Ill bylo skoro hotové, ale podle Russella
nebylo dost dlouhé
a potřebovali jsme ještě jednu skladbu.
Yauch měl s kámošem Tomem Cushmanem druhou kapelu „Brooklyn“.
Měli píseň „Fight for Your Right (To Party)“.
A Yaucha napadlo
ji vzít a předělat ji pod hlavičkou Beastie Boys.
Vznikla jako vtip.
Byla to falešná hymna, co si dělala srandu ze studentů, co vymetali mejdany.
My jsme tyhle studentské klubové večírky nikdy nezažili,
ale přišlo nám skvělý dělat si z toho srandu.
A chtěli jsme vzít špetku toho.
Trochu tamtoho.
A trochu tady toho.
A půl šálku tamtoho.
Všechno to promísit.
A na konci dostat...
Musíš bojovat za svoje právo
Pařit
A pak to nabralo rychlý spád.
Druhý den vyšlo album.
Pak vyšel videoklip.
A bylo to všude.
Chroupu si doma cereálie
a koukám na MTV, kde to hráli snad pětkrát za hodinu.
Tenkrát MTV sledovali všichni.
A nás tam pouštěli v jednom kuse.
Naše domácí video, co jsme nahráli u kámoše v bytě,
je teď vidět ve společnosti Michaela Jacksona, Prince a Tiny Turner.
To bylo prostě psycho.
A naše sláva...
- Psycho. - Vole.
Na začátku nás znalo pár okolních ulic,
potom hip-hopová undergroundová scéna
a na konci nás lidi po vydání Licensed to Ill začali poznávat na ulici.
Kamkoliv jsem šel, lidi řvali...
„Yo, Mike D.“
„Jak se máš?“
To samé já a Yauch. Šli jsme po ulici,
někdo nás třeba poznal a zařval:
„Yo, Mike D.“
No fakt.
Prostě jsme se fakt našli.
Asi po dvou měsících
nás Russell poslal na naše první velké turné po Americe.
A co jsme udělali?
Vzali jsme s sebou Davea Scilkena, Cey a DJ Hurricana
a další kamarády.
Album se výborně prodávalo.
A něco se najednou začalo měnit.
Být slavný v rodném městě je jedna věc.
Ale mít fanoušky i v nákupním centru v Montaně,
to je něco jinýho.
Před začátkem turné
jsme měli schůzku s jedním chlápkem
ohledně toho, jak má vypadat pódium.
Nebrali jsme to vážně, tak jsme vypálili:
Chceme DJskej stupínek z obřího kartonu Budweiserů.
- „Jasně.“ - „Chceme tanečnici v kleci.“
- „Jasně.“ - „Chceme krabici,
ze který na konci vyleze obří péro.“
- „Není problém.“ - Přesně.
A co se nestalo,
dorazili jsme do Montany na první koncert a všechno tam bylo.
Mike D, teď ty, teď ty.
Byli jsme nadšený.
A netušili jsme, kdo na nás přijde.
Vůbec nás nenapadlo, že na nás přijdou party vysokoškoláků,
ze kterých jsme si dělali srandu.
A song „Fight for Your Right (To Party)“ se jim zalíbil.
A to nám dělalo dobře.
Tak proč ne. Dej sem pivko a pojď se zbořit.
Všechno, co nám Russell předpověděl, se opravdu stalo.
Jezdil za námi náhodně během turné a připomínal nám to. Opakoval:
„Říkal jsem vám to, kluci,
budete větší než Cap'n Crunch.“
Chodilo na nás víc a víc lidí.
Napřed tisíc, další večer 2 000.
- Chicago, Atlanta... - Miami.
Miami.
- Mnichov. - Mnichov.
Houston.
Koncerty, hotely, afterparty, after-after-party.
Zažívali jsme nejlepší chvíle života a věci nabíraly na obrátkách.
Licensed to Ill bylo oficiálně
nejrychleji prodávaným debutem v historii labelu.
- Tohle jsou... - Beastie Boys.
Přesně.
Noha na pedálu Skřípění metálu
Motor se rozpaluje Žár zesiluje...
Je rok 1987 a Beastie Boys ovládnou Ameriku!
Všude tě zvou Kde chcete, jsou
S Beastie Boys na dovolenou...
Jak jste se seznámili? Ve škole?
Nebudem si lhát Prachy si jdem brát
Jedem od pobřeží k pobřeží Sledovat holky se natřásat
Zatímco hákuješ A skládáš kilo na kilo
Beastie Boys v Garden To nakopli naživo
Ale současně se dělo ještě něco jiného.
Staly se z nás celebrity z mejdanů, ze kterých jsme si původně dělali srandu.
Hlavy k sobě!
Čau, MTV!
- Jsme Beastie Boys! - Jo!
Skladby, co jsme psali ironicky, najednou dostaly nový význam.
Na první desce jsme třeba měli
jednu přihlouple ironickou písničku,
která zase tak moc vtipná nebyla.
Řeknu vám teď ten text.
„Holky, umyjte mi nádobí.
Holky, ukliďte mi pokoj.
Holky, vyperte mi.
Holky, do koupelny. Holky.“
Tehdy jsme moc nechápali, co je vtipný, a co ne.
Všechno se nějak zamlžilo.
Rozostřilo se nám vnímání.
Během přestávky v turné jsem ani nezavolal kámošům,
protože jsem si s nimi neměl co říct.
Nepoznával jsem už ani sám sebe.
Jednou jsem v obchodu potkal Kate Schellenbach,
a nepozdravil jsem ji.
Možná mě ani neviděla. Nevím.
Ale jestli jo,
musel jsem se jí jevit jako úplně jiný člověk.
Byl jsem vzadu u chladicích boxů
a ona platila u pokladny,
smála se a bavila se s kamarádkou.
A mně bylo trapně z toho, jak jsem se změnil,
tak jsem ji nepozdravil.
A když už jsme u toho,
rád bych se tu omluvil bráchovi Matthewovi za to,
jak jsem ho oslovoval „prachy“,
když se mnou chtěl o něčem vážně mluvit.
Opakoval jsem: „Co je, prachy. Nevim, prachy.“
A on nechápal: „Jsi šáhlej? Chci se normálně bavit.“
No každopádně...
Promiň, Matthew. Byl jsem fakt pták.
Což nás přivádí k páté kapitole, „Ptáci v krabici“.
KAPITOLA 5 PTÁCI V KRABICI
Deska se prodávala jak šílená a koncerty byly ještě šílenější.
Hodně pití, hodně vulgarit.
Na Jihu nás chtěli zakázat za obscénní chování.
Po koncertě jsme museli tajně skočit do dodávky
a nechat se dovézt za hranice, aby nás nezatkli.
Chytli se nás britští novináři
a psali o nás všechno možné.
Než jsme se s turné dostali do Anglie,
stačili si vymyslet spoustu věcí
a vytiskli to na titulních stránkách.
SMĚJÍ SE UMÍRAJÍCÍM DĚTEM
Začala nás předcházet reputace maniakálních idiotů.
Ale tohle jsme opravdu neudělali. Nic takového se nestalo.
NENÁVIDÍME ANGLII Jo, to jsou Beastie Boys
Ale jedna věc se mi líbí. Píšou tam „hanebný Horovitz“.
- To se mi líbí. Ale... - Jo.
Škoda, že se to neuchytilo.
- „Hanebný Horovitz“? - Dobrý jméno.
Dokonce kvůli nám zasedal parlament,
aby rozhodl, jestli nás pustí do země.
TÁHNĚTE, BEASTIES
Ale vážně.
Jak turné pokračovalo, lidi začali vystupovat proti nám.
Dávali nám sežrat,
že oproti nim jsme úplný nuly.
Když nastal poslední koncert v Liverpoolu,
lidi popadl amok.
BEASTIES ROZPOUTALI BOUŘI
Během první písničky začal dav v Liverpoolu
skandovat fotbalový popěvky a házet na nás věci.
Snesla se na nás záplava plechovek od piva...
Kristepane, Mikeu.
...plechovek a lahví od piva.
Uprostřed koncertu jsme to vzdali a odjeli do Londýna.
Beasties utíkají Plechovky lítají
Čekali byste, že si pak dáme pauzu, ne?
Aby bouře utichla.
Ale kdepak.
Z fleku jsme jeli do Japonska.
Po návratu z Japonska
jsme se vrátili na další kolečko do Spojených států.
Bez přestávek.
Bylo to nekonečný.
Russell opakoval: „Vrátíte se na turné.
Vyděláte spoustu peněz. Budou z vás šťastný hvězdy.“
„Když myslíš, Russelle.“
Byl to náš manažer.
Když vás pošle na turné, tak jedete.
Na nic jsme se neptali.
Brali jsme to tak, že to tak má být.
Ale nedokázali jsme vyjádřit,
že se nám naše písničky přestávají líbit.
Což je dost blbej pocit.
Yauch začal jako první vykazovat známky jisté nechuti.
Jako kámoši jsme spolu pořád vycházeli.
Ale z koncertů se něco vytratilo.
Byly to jen koncerty.
Prostě divadlo.
Začali jsme být unavení.
Chyběla nám rodina.
Stýskalo se nám po domově.
Po tom, že si kdykoliv můžeš zajít do sámošky pro sendvič.
Stýskalo se nám po našem minulém životě.
Ty blbosti, co jsme vykřikovali, tanečnice v kleci,
podělaný pivo a péro v krabici...
Začalo nám z toho být trapně.
Energie ubývalo.
Beastie Boys se v mžiku z komickýho,
lehce namazanýho chlápka se stínítkem na hlavě
změnili v hnusnýho ožralu, se kterým nechtěl nikdo nic mít.
Je to jako ve filmu Na hromnice o den více.
Prožíváte ten samý den pořád dokola.
V našem případě to byl ten pták,
co na každém konci koncertu vyskakoval z krabice do vzduchu.
Ale ta krabice symbolizovala celý koncert a ptáci jsme byli my samotní.
Změnilo se to v závod, jak koncert odehrát co nejrychleji,
aby pták mohl zapadnout a my mohli vypadnout.
Co se stalo s Beastie Boys?
V roce 1986 vydali Licensed to Ill,
jeden z nejúspěšnějších debutů vůbec.
Kapela se se po skončení turné s Run-DMC rozešla,
a tak si na druhé album ještě počkáme.
Mike D a MCA hrají v různých kapelách v New Yorku.
Ad-Rock natáčí v Los Angeles svůj filmový debut.
Nejsi na škole nový?
Jo, přistěhoval jsem se vloni v létě.
Sem do toho super bejváku.
Pomůžeš mi umýt auto?
Teď?
Tak jo.
Takže...
Po turné Licensed to Ill jsem hrál v jednom filmu.
Jmenoval se Lost Angels a byl příšerný.
Nehledejte ho, prosím.
Vážně ho nechtějte vidět.
Prosím.
Ale prostě...
Posledních 12 měsíců na turné
mělo ten efekt, že mě jak tornádo vytrhlo z bytu v New Yorku,
otočilo mě několikrát kolem světa a upustilo mě na hlavu v Hollywoodu.
A tam mě obsadili do toho filmu.
Bylo mi 22 let a netušil jsem, co se se mnou děje.
S Adamem a Mikem jsem pár měsíců nemluvil.
Nedošlo k hádce ani rozchodu,
ale vůbec poprvé jsme neměli chuť trávit spolu čas.
Potřebovali jsme si od sebe na chvíli odpočinout.
Yauch se v New Yorku věnoval své kapele Brooklyn.
Já dělal v Los Angeles film.
A Mike byl...
Cos vlastně dělal?
Experimenty s drogama.
Jo, jasně.
A já jsem od všeho utíkal.
Před vydáním Licensed to Ill mi umřela máma.
A šance utéct od svého starého já k novému
přišla přesně v pravý čas.
A po turné jsem utíkal před všemi emocemi.
Po jednom natáčecím dni jsem přišel do hotelu,
kde mi recepční řekla,
že mi došel balíček.
V pokoji jsem našel obrovskou krabici od Yaucha.
Otevřel jsem ji a byla v ní další krabice.
A v ní další a v ní další.
A na konci byla taška se zipem a lógrem.
A uvnitř toho svinstva byla kazeta.
Bylo to demo jeho kapely Brooklyn.
Když zničehonic přestanete mluvit s někým, s kým jste několik let
trávili každý den, je to divný pocit.
Takže když mi poslal kazetu, měl jsem radost.
Znamenalo to, že ve mně pořád vidí přítele.
Ale taky mě to zarazilo.
Možná je to jeho nová kapela?
Možná už Beastie Boys jako kapela neexistují.
Což byla pravda, protože Yauch fakt skončil.
Akorát nám to řekl až po pár letech.
Přestaly ho bavit ožralecký mejdany.
Russell ho prý odmítal poslouchat
a jenom ho přesvědčoval, že všechno je super,
ať se vrátí na turné
a dá si do plechovky vodu místo piva a stříká kolem sebe
a další kraviny.
A Yauch to nevydržel.
Řekl Russellovi, že končí.
To znamenalo, že nám přestaly chodit tantiémy.
Vydělali jsme peníze na koncertech,
včetně třeba Madison Square Garden.
Ale z desky Licensed to Ill jsme neměli nic.
Z tý desky, co jsme jako kámoši spolu nahráli
a u který jsme se tak neskutečně bavili.
A užívali si nekonečnou zábavu
v kavárnách, klubech, studiích, na kolejích, v taxících a na mejdanech.
A naše milá nahrávací společnost
se rozhodla, že nám nezaplatí ani cent.
Rick a Russell. Kamarádi. Def Jam.
Táhli jsme to s nimi od začátku.
Úspěch Def Jam byl i náš úspěch a naopak.
Byli jsme všichni kámoši.
Russell údajně řekl, že jsme porušili smlouvu,
protože jsme pro Def Jam nezačali nahrávat novou desku.
Russell chtěl druhý díl „Fight For Your Right (To Party)“.
Když nám dal smlouvu,
mysleli jsme, že má velkou vizi.
Ale zpětně chápu, že chtěl jen do MTV dostat tři bílé rappery.
Když ne my, byl by to někdo jiný.
Ale zpět ke mně. Los Angeles.
Takže... měl jsem tam svůj projekt.
Spikeu, udělej pro mě něco.
Pustíš ten klip, jak vjede Adam do bazénu?
- Ne, radši... - Pustíš to?
Ale pusť to víckrát za sebou.
Jen několikrát.
Já nikdy nevjel s autem do bazénu.
- To vidím. - Jasně.
Ale kdyby se to snad někdy stalo,
doufám, že by moje reakce
nepřipomínala sexuální orgasmickej zážitek.
Nevím, ale mně to přijde sexy.
Nevím, co k tomu říct.
Každopádně... byl jsem v Hollywoodu.
Fajn, fajn!
Byl jsem v Hollywoodu na velký párty.
A každá hollywoodská párty probíhá u bazénu.
A najednou odněkud slyším super muziku.
Zkouším zjistit, odkud to jde,
a procházím celým tím davem lidí.
- Šampaňské, pane? - Dík, Mikeu.
Takhle chodím na hollywoodských párty.
Donnie Wahlberg? Jak je?
Už jsi skončil?
Jdu za zvukem té hudby
a dovede mě to ke kazeťáku.
A u něj stojí chlápek jménem Matt Dike
a vedle něj Dust Brothers.
A tvrdí, že to je jejich muzika.
Tolik mě zaujala, že jsem hned volal Adamovi a Mikeovi,
aby okamžitě přijeli do Los Angeles, aby se s nimi setkali.
A oni přijeli.
Netušil jsem, jak to bude probíhat,
protože jsme se pár měsíců neviděli.
Ale když přijeli, najednou zase všechno bylo, jak má být.
Sešli jsme se, poslouchali muziku.
Chápejte, ty naše ostatní aktivity nebyly špatný.
Yauchova kapela Brooklyn, já ve filmu, Mikeovy záležitosti.
Ale já si uvědomil,
že bychom se měli vrátit k Beastie Boys.
Kvůli mně.
A došli jsme k závažnému rozhodnutí.
Nebude za nás rozhodovat manažer, producent ani label.
Jen my tři.
Takže...
Pocit, že vstupujete do nové fáze, zažijete jen párkrát v životě.
Kapitola šestá. „Nová fáze.“
KAPITOLA 6 NOVÁ FÁZE
Muzika, kterou dělali Dust Brothers, byla parádní
a přiměla nás zkusit natočit další desku.
Ale pravda je, že bez nahrávací společnosti
jsme se jako kapela nemohli pohnout dál.
Tak jsme našli Capitol Records.
Sešli jsme se s jejím prezidentem a on povídá:
„Upřímně, kluci, Licensed to Ill nebyla vaše práce.
Byla to Rickova a Russellova práce.
Jste jejich dílo.“
Ale navzdory riziku
byli ochotni uvěřit, že jim možná přineseme
druhý díl „Fight For Your Right (To Party)“.
Z té skladby nám bylo trapně,
ale zase ne tak moc, abychom ji nepoužili k zajištění nové smlouvy.
Tak nahrávací smlouvu jsme měli, teď to chtělo manažera.
Jednoho jsme vybrali, i když asi ne zrovna z dobrých důvodů.
Tenhle dělal manažera Kenny Rogersovi a Lionelu Richie.
Nám to přišlo vtipný.
Ale postavit svoji finanční budoucnost
na špatným vtipu asi není ten nejlepší nápad.
No ne?
Taky jsme měli takovou vizi.
Když budeme bydlet pohromadě,
určitě toho hodně uděláme.
Tak jsme si za peníze z nové nahrávací smlouvy
pronajali extrémně drahý nóbl dům v Hollywoodu.
Ale ne jen tak ledajaký.
Vypadal jako muzeum 70. let.
Jako by vyskočil z amerických sitcomů. Hart to Hart, The Love Boat
nebo hospoda z Three's Company.
Hart to Hart je naprosto přesný.
To byla paráda.
Ten dům každopádně vlastnili Alex a Madilyn Grasshoffovi.
- Jo. - Malý detail.
Uvnitř domu byla zamčená komora.
A když je vám 20 let,
jste zhulený, zvědavý a v domě je zamčená komora,
co uděláte?
Rozkopnete dvířka, že jo.
Chcete vědět, co tam je.
Uvnitř byly všechny Madilyny
úžasný hadry ze 70. let,
Prostě...
Jo.
Dlouhý sešívaný semišový kabáty.
Saténový teplákovky.
Báječná nejvyšší kvalita.
Kožešinový klobouky. Vestičky.
Šli byste radši na snídani
jako Oscar Madison?
Nebo takhle?
Tohle je ten dům. To je Mike.
Vypadáš báječně.
Díky, Adame.
Kdo nemá bazén s můstkem, dělá něco v životě blbě.
Můj pokoj nebyl v domě.
Měl jsem pokojík někde tady.
A v boku bazénu bylo okýnko,
ze kterého bylo vidět z bazénu do pokoje a z pokoje do bazénu.
A mě někdy v 6:30 ráno
probudila obrovská rána.
A za okýnkem bylo tohle.
Yauch povídá: „Pojď na snídani.“
Každý den jsme se probouzeli v šíleném domě Grasshoffových,
dali si snídani
a pak šli do studia za Mattem Dikem a Dust Brothers.
Matt Dike byl DJ,
v bytě měl hromady a hromady desek.
Byl prostě hustej.
Chtěli jsme vědět všechno, co věděl on.
Dust Brothers studovali počítačovou vědu na Claremont College.
EZ Mike byl DJ.
John byl počítačovej mág.
Tenkrát jsme vůbec poprvé viděli ve studiu počítač.
Začali jsme experimentovat se samply.
„SHAKE YOUR RUMP“ REŽIE NATHANIEL HÖRNBLOWÉR
Díky Dust Brothers se před námi otevřely nové kreativní možnosti.
Vrstvili jsme, co to šlo.
Každá skladba byla zahuštěná textem, samply a vtípky.
Dvě, tři věci najednou.
Propojili jsme je tak, až z toho vznikla koláž.
Mysleli jsme, kdovíjak nejsme inovativní.
A...
Pamatuju si, že jednou večer v domě
Yauch pustil naše mixy hodně nahlas.
Dívali jsme se na mihotající světla Los Angeles pod námi
a byli jsme dost sjetý.
A Yauch se otočil a povídá: „Tohle je masakr.“
A já uhlazeně odpověděl: „Jo, to je výjimečný.“
A taky bylo.
Yauch v té době hodně snadno tvořil.
Bez Ricka a Russella jsme dělali všechno sami.
Kapela má na práci i jiné věci než skládat a vydávat muziku.
Fotky, tiskové materiály a tak.
Po vydání Licensed to Ill
jsme vůbec neměli náladu na to, dělat oficiální fotky
s úplně neznámými fotografy.
A Yauch dostal nápad: „Uděláme si fotky sami.
Vezmeš tohle mačkátko, připojíš ho k foťáku,
a potom...“
Jako tady.
Super fotka, Mikeu.
Díky.
Pak jsme potřebovali obal desky. Yauch suverénně řekl:
„Hračka. Použijeme foťák, co dělá panoramatický fotky,
a dáme to na obal.“
Abyste rozuměli, trávili jsme spolu každý den.
Yauch vždycky něco takového vymyslel a my na sebe koukali:
„To je super.“
„Jak na to vůbec přišel? To je divný.“
Když kapela vydává album,
nahrávací společnost jí přiřadí nóbl režiséra.
Ale my v té době byli paranoidní.
Nedůvěřovali jsme nikomu. A Yauch povídá:
„Mám takovýho strejdu.
Je to legendární švýcarský filmař Nathaniel Hörnblowér.
Přijede sem, pomůže nám
a odrežíruje nám všechny klipy.“
ZÁBĚRY Z LOOKING DOWN THE BARREL OF A GUN,
REŽIE NATHANIEL HÖRNBLOWÉR
Yauch je skromný. Zásluhy za režii a experimenty připsal strýcovi.
Ale hlavním motorem byl on.
V klipu pro „Looking Down the Barrel of a Gun“
vystupujeme jen my v oblecích Madilyn Grasshoff.
Navlékli jsme si je na sebe,
projížděli se autem a točili se.
Díky, Madilyn, za ochotu.
SHADRACH, REŽIE NATHANIEL HÖRNBLOWÉR
Dej to chudým Já vždycky dávám díky
Mám víc příběhů Než když Salinger psal knížky
- Držím titul - Ty jsi vyzyvatel
Hörnblowér byl s námi často,
což bylo prima, protože to byl Yauchův strýc,
jenže zároveň hrozně chlastal. To se nedá jinak říct.
Byl fakt násoska.
Někdy jsme třeba něco dělali
a najednou se vedle na gauč svalil tenhle švýcarskej týpek.
Takhle to někdy vypadalo.
Je to trochu nezvyk,
nejsem zvyklý být na téhle straně kamery.
Radši jsem za ní.
Ale před kamerou vám to sluší.
Takhle se u nás oblékáme.
Klidně si z toho dělejte legraci,
ale já si můžu dělat legraci z toho, jak se tu procházíte v obleku.
Co víte, třeba mi připadají směšné.
Možná se zrovna teď směju.
Mezi hulením, snídaněmi a mejdany
se nám podařilo obal desky vytvořit a odevzdat ho.
Takhle.
Byli jsme nadšení.
Dokončili jsme desku a byli na ni pyšní.
Lidi si ji budou kupovat, poslouchat
a pochopí, že už jsme vykročili ze stínu „Fight For Your Right (To Party)“.
Čekali byste, že nás rozchod s Def Jam vrátil na zem.
- Ale ne. - Ne.
Byli jsme největší borci.
Yo, nazdar všem. Jsme Beastie Boys pro Yo! MTV Raps.
Fakt!
Jo, holka, je to tak
Mikeovi D na tebe padnul zrak
Těsně před vydáním
jsme dělali mraky rozhovorů.
Už jsme se zase viděli v Madison Square Garden
jako největší kapela světa.
A Capitol Records nás plně podpořili.
Byli ještě natěšenější než my.
Beasties staví na principu...
PÁRTY K VYDÁNÍ DESKY
...který sami jedinečně ovládají.
Mimořádný úspěch jejich prvního alba Licensed to Ill
nebyla náhoda.
Můžeme věřit respektovaným rapperům
jako Eazy-E, MC Hammer nebo Public Enemy,
že tihle kluci vědí, co dělají.
Jejich hudba je osvěžující.
Maj to tam.
A dost řečí.
Ať vlajka vlaje.
Dávej si pozor, Batmane.
Beasties ti tohle léto budou šlapat na paty.
A potom 25. července 1989...
V napjaté atmosféře očekávání...
...deska Paul's Boutique konečně vyšla...
...a nic.
Pusto prázdno.
Kapitola sedmá. „Pusto prázdno.“
Naše písničky nejsou v rádiu. Nejsou na MTV.
Žádné koncerty. Naprostý nezájem.
Lidi už byli někde jinde.
Byli jsme jako účes v sedmé třídě,
co kdysi vypadal super, a teď se za něj stydíte
a děláte, že ho vůbec neznáte.
Opravdu mě tenkrát překvapilo,
že Paul's Boutique nezaznamenal větší úspěch,
protože během nahrávání
jsem z něj měl lepší pocit než z Licensed to Ill.
Pořád jsem si říkal:
„Tohle zní mnohem líp.
Bude to mnohem populárnější.“
A když nebylo, museli jsme uznat, že někdy je to prostě loterie.
Dnes už se ani nesnažím hádat.
O naši novou desku nikdo nestál.
Kromě starého přítele Dona Cornelia.
Beasties, Beasties.
Jak se máte, pánové?
- Čau, Done. - Dobře.
- Ahoj. - Ahoj, Done.
- Nazdar. - Jak je?
- Zdravím, Done. - Ahoj.
- Jasně. - Mír.
Tobě taky, bratře.
Co je ten „Don Cornelius“?
- Don Cornelius. - Tos vymyslel ty.
- To jsi ty. - Don Cornelius.
Ale fakt, prostě chci jenom říct, že už jsme tady vystoupili,
ale sledujeme tě od...
No prostě chápeš, lidi to nevědí, ale prostě fakt odmala.
To je jak dlouho?
Chápeš, mám tady vaše alba.
Kdykoliv přijedete do města,
jste u nás vítáni, ano?
- Jasně. - Jasný.
Beastie Boys!
To od tebe znělo jako výhrůžka.
Pustíte to znovu?
Chápeš, mám tady vaše alba.
Proč, Mikeu?
Mám tam na sobě nějakou halenku.
To vypadá, že nevíš, jak se nosí košile.
Vypadáme jako čtyři lidi ze čtyř různých kapel.
Já bych rád dodal, Adame,
a bez urážky,
ale ty vypadáš, že se chystáš hodit šavli na rameno DJ Hurricane.
Nevypadáš moc dobře.
Chtěl jsem buď spát, nebo brečet.
A chci se teď Donu Corneliovi omluvit,
protože jsem se choval zbytečně agresivně.
Asi jsem hulil něco,
z čeho má člověk chuť dát pěstí nejlepšímu kámošovi
a kopnout ho do koulí.
Nějaká agresivní odrůda.
Kristepane, Mikeu. Nebuď tak konkrétní.
Mám pocit, že jsem hulil odrůdu „Steven Seagal“.
Ale moment.
K tomu mám poznámku na okraj. V roce 1988 jsme viděli Jimmyho Cliffa.
Stáli jsme tam zhulený na straně
a uprostřed koncertu...
Bylo léto, hrálo se venku a Jimmy Cliff najednou řekl:
„Chci na pódiu přivítat úžasného herce.
Pan Steven Seagal.“
Spíš to bylo takhle:
„A teď skvělej hérec!“
Musíš použít jamajský přízvuk.
A nahoru vyleze Steven Seagal voháknutej jak nindža,
bouchne párkrát do perkusí a zase odejde.
Jo. A řeknu ti, Adame...
To bylo fakt psycho.
Psy-psy-psy...
PSYCHO
Psycho.
Já nevím... že to není moc vtipný?
Neměli jsme to tam vracet.
Asi jo, vystřihneme to.
Každopádně, tady jsme byli fakt sjetý.
Naprosto.
Když do něčeho dáte tolik času, úsilí a nadšení
a výsledkem je ticho...
Trochu mě to zdrtilo.
Čekali jsme, že deska Paul's Boutique prorazí.
Ale ona proplula bez povšimnutí. Bylo to vystřízlivění.
No čau, tady Mike D, kdo tam?
No dobrý den.
Tady Bill Harper, váš účetní.
A sakra. Zdravíčko. Jak se vede?
Chci s vámi probrat nějaké věci.
Vaše finanční situace se krapet změnila.
Vypadá to, že vám došly peníze.
Cože?
Abyste rozuměl, pane Mikeu D., přestěhovali jste se do LA,
pronajali si barák jako kráva s můstkem přes bazén,
koupili si drahý káry
a utratili miliony za špičkový studia.
To bylo kvůli práci.
Jenom za mandlový mlíko utrácíte 4 200 dolarů týdně.
Taky pro práci.
A pak se stane, že jste švorc.
Sakra, Bille, to je dost blbý.
No to je.
Musím jít, Mikeu.
Volá mi Donny Osmond.
Této fázi dnes říkáme Pavlův očistec.
Ale dobrá zpráva byla,
že jsme s Capitol Records měli smlouvu na víc desek,
takže ať chtěli nebo ne,
museli nám dát peníze na další.
Ale museli jsme se uskrovnit.
Spoustu peněz
při nahrávání Paul's Boutique jsme utratili za drahá studia.
Řekli jsme si, prdíme na to.
Za peníze na desku postavíme vlastní studio
a hodně ušetříme.
V ospalé losangeleské čtvrti Atwater,
kde se vůbec nic neděje,
jsme si našli malý klubový sál.
Tam jsme dali základní studiovou výbavu, basketbalový koš
a skejtovou rampu.
Chtěli jsme zase začít hrát vlastní muziku,
i když zprvu jsme nevěděli, jak začít.
Opustili jsme Grasshoffovu rezidenci.
A našli si levnější bydlení.
Yauch bydlel v dřevorubecký chatičce.
No fakt.
Bylo to zásadní uskrovnění.
Ale naše ambice se zásadně nezměnily.
Chtěli jsme dělat muziku, bavit se, blbnout.
Ale tentokrát trochu jinak.
Proč namísto samplování
nezkusit hrát na vlastní nástroje?
Proč nezkusit znít jako The Meters?
Napřed to bylo příšerný.
Jako punkovej kytarista jsem zkoušel hrát jazz a soul.
To bylo zlý.
- Mike na bubnech nebyl špatnej. - Díky.
Ale Yauch si koupil kontrabas
a okamžitě věděl, co s ním.
Nevím, jestli jste na to zkoušeli hrát,
ale je to fakt těžký.
Začali jsme do klubovny chodit každý den
hrát s kámoši Money Markem a Mariem C.
S Mariem C. jsme se poznali při práci na Paul's Boutique.
Byl to zvukař od Dust Brothers
a pomáhal nám postavit studio.
Přemluvili jsme ho, ať tam s námi zůstane hrát.
Ještě před tím, když jsme bydleli v tom drahém domě,
Mike jednou naboural do příjezdové brány.
Nekecám.
A Mario nám sehnal kamaráda tesaře Marka Nishitu,
který nám ji opravil.
A shodou okolností to byl i klávesák.
A když jsme si zařídili nové studio,
pozvali jsme si ho tam, aby tomu dodal šťávu.
Přidej hlasitost.
Yauch hraje na basu. Já na kytaru.
Slyšíš tu kytaru, Adame?
Ty jedeš.
Hajtka ti šlape, Mikeu.
Mark hrál na klávesy. Hezky jsme si to poskládali.
Trvalo to asi rok a my byli úplně šťastní.
Zlepšovali jsme se v hraní, hromadili jsme samply.
Dělali jsme svoje beaty.
Dělali jsme muziku, co nás bavila.
Problém byl, že z toho nevznikaly žádné hotové skladby.
Když došlo na vokály,
najednou jsme začali váhat.
Dostali jsme se do fáze,
kdy jsme nevěřili vlastnímu hlasu.
Jak bychom na desce měli znít?
Naše první dvě desky byly rapové, tak jsme se považovali za rappery.
Ale o čem máme rapovat?
Už jsme nebyli ti samí kluci,
co nahráli Licensed to Ill nebo Paul's Boutique.
Ale kdo tedy? To jsme nevěděli.
A jednou jsem ráno ležel doma
a vzbudil mě telefonát, jaký jsem absolutně nečekal.
V něm plačtivý hlas táty našeho kamaráda.
Volal táta Davea Scilkena,
že se prý Dave předávkoval.
Bylo mu 20 let.
Bylo to poprvé, co jsem ztratil blízkého přítele.
Se smrtí jsme se setkávali, ale nikdy ne takhle nablízko.
Tohle bylo jiné.
David Scilken.
Jeli jsme do New Yorku na pohřeb.
- Pozdrav, Dave. - Ahoj.
Bylo to hrozně smutný.
Tady je Dave Scilken. Shadi One.
Pak jsme skončili v baru,
protože tak se to po pohřbu kamaráda dělá.
Pijete a vzpomínáte na něj.
Byli jsme trochu nervózní
ze setkávání se starými známými.
Mysleli jsme, že si nás spojují s „Fight for Your Right to Party“
a budou si z nás utahovat.
Ale Kate a ostatní byli úplně jiní.
Seděli jsme vedle sebe a stýskalo se nám po Daveovi.
A pro nás tři to strašně moc znamenalo.
Ukázala se síla starého přátelství.
A ta cesta nás propojila s New Yorkem.
Bylo to příjemné, pobýt tam s nimi.
Zabije se a
Kde teď hledat přátele
A v tom oparu smutku
jsme se vrátili do klubovny v LA.
Nevím, jestli to způsobilo setkání s přáteli
nebo ten otřes, ale dostali jsme nový impuls.
A najednou nám věci šly od ruky.
JIMMY JAMES, REŽIE NATHANIEL HÖRNBLOWÉR
Cítili jsme, že je dobře
držet se aktuálního kurzu.
Naše muzika mohla obsahovat různé prvky
a album by propojovalo různé typy hudby,
včetně zvuků, dialogů nebo samplů
nebo čehokoliv vtipného.
Ve 22 letech si se svými pocity nevíte rady.
Nedokázali jsme vyjádřit, jak se cítíme.
Ale když v sobě máte tolik emocí
a nevíte, co s nimi,
snáze je pak vkládáte do tvorby.
Lidi, jak vám dneska je Novej den jak naděje
Matička země Nový ráno zaseje
Někdy to trvá dlouho A touha všechno přebije
Ale teď vás slunce zahřeje Nastavte obličeje
Tak se formálně vydáváme Na tuhle novou štaci
Otevíráme se Vší tý nový inspiraci
Chci se už jenom dobře mít
V klidu zahulit a taky trochu žít
Samý pozitiva Šířím to na všechny strany
Vlezu na pódium Beru mikrofon bez zábrany
Na nic si nehraju Žádný falešný hrany
Chceš mě vytočit? Tak to máš marný
Měli jsme to všechno na háku.
Prostě...
Proč nedělat, co nás baví.
Když mohli mít The Clash na desce punk, reggae a rap,
proč ne my?
Proč nemít vedle sebe hippie song, rapovej song
a hardcore song?
To je naše skladba „Time for Livin'“.
Chtěli jsme experimentovat a vyzkoušet, co všechno to unese.
Nahrávali jsme si vlastní samply.
To jsme dosud nedělali.
A během těch pokusů jsme si občas dovolili i zazpívat.
To bylo taky poprvé.
Ale řekli jsme si: „Jdeme do toho.“
Něco se dere k povrchu
Všude kolem je oheň
Ale je to jenom iluze
Tohle je píseň „Something's Got to Give“.
Yauch napsal text o tom, jak se věci mění a vyvíjejí.
To dávalo smysl, protože Yauch měl objevitelskou fázi.
Nic ho nemohlo zastavit.
Zavolal mi třeba ve 4:30 ráno a povídá:
„Nahrávám holuby. Poslouchej.“
A já: „Já spim, vole.“
Ale o tom jsem nechtěl mluvit.
Prostě procházel transformací.
Cestoval po světě,
skákal na snowboardu z vrtulníku, vydal se do Nepálu.
Všechno ho zajímalo, všechno šel a zkusil.
Film, buddhismus, muzika,
setkávání s lidmi z celýho světa.
Jestli cítíte to, co já Tak je to hudební zázrak...
PASS THE MIC, REŽIE NATHANIEL HÖRNBLOWÉR
Všechno, co mi běží hlavou Odráží se to v mým kroku
Neskrývám pocity Mám je v očích i na jazyku...
A po dvou letech usilovné práce v klubovně
jsme konečně dokončili desku Check Your Head.
Kapitola osmá. „Deska, co změnila všechno.“
Z desky jsme byli nadšení,
chtěli jsme hned začít hrát koncerty a našli jsme si manažera Johna Silvu.
Řekl nám, že jestli chceme vyjet na turné,
musíme si napřed odmakat koncerty po klubech
a postupně se propracovat do větších sálů.
Byl upřímný.
A oprávněně, protože o nás tehdy nikdo moc nestál.
A je naším manažerem dodnes.
Takže...
Pozitivní bylo, že jsme byli kompletní.
Negativní bylo, že nás čekala kupa práce.
Vypotácím se z postele Dolezu do kuchyně
Naleju si šálek ambicí
Protáhnu se, zívnu A křešu v sobě život
Skočím do sprchy Krev začíná proudit
Venku na ulici Slyším auta troubit
Lidi jako já, kancelářský krysy
Od devíti do pěti Copak takhle se dá žít
Prachy žádná sláva Z toho sotva můžeš vyjít
Sajou tvoje myšlenky Ale nemáš žádnej kredit
Když se necháš Až moc snadno se můžeš zbláznit
Takže pět lety před tím jsme hráli na Madison Square Garden.
- Jo. - Teď jsme hráli po klubech.
Čekali byste, že jsme měli depku, ale ona to byla celkem zábava.
Hráli jsme v sálech pro pár stovek lidí,
ale bylo plno.
Skladba posluchačů se úplně obměnila.
Licensed to Ill byl rock pro masy.
Ale na koncerty v roce 1992 chodili stejně naladění exoti.
Cítili jsme k nim blízkost.
Hráli jsme pro lidi,
se kterými nám bylo dobře.
Ale naše nová identita jako kapely se teprve rýsovala
a teprve po roce hraní po klubech začala být jasnější.
Až úplně ke konci turné k Check Your Head
jsem začal sám sebe považovat za muzikanta.
Po ročním turné jsme začali znovu nahrávat.
Společná práce a muzika nás tolik bavila, že nebyl důvod přestat.
Deska Check Your Head plynule přešla do alba Ill Communication
a my na té vlně jeli pořád dál.
Každý večer jsme se těšili do studia.
Scházeli se tam u nás kamarádi.
Koneckonců jsme tam měli basketbalový koš a rampu.
A spoustu muzikantskýho vybavení.
Chodili tam za námi úžasný lidi.
Q-Tip si jednou přišel zahrát basket a zazpíval na skladbě „Get It Together“.
Christian Hosoi a Jason Lee přišli se skejtem.
Hodně k nám chodil Biz Markie.
Jednou zavolala kamarádka Jill Cunniff,
jestli bychom si neposlechli demo její kapely Luscious Jackson.
Yauch...
Yaucha to nadchlo:
„To je skvělý, založíme label a vydáme. to.“
A tak vznikl label Grand Royal.
Byla to super hudba a pro nás bylo zajímavé to,
že se k Luscious Jackson přidala Kate.
A tak jsme se po deseti letech zase začali potkávat.
A to všechno se dělo pod střechou našeho studia G-Son.
Jednou jsem tam přišel
a Yauch zrovna hrál super basovou linku.
Byla tak skvělá, že mi přišlo, že to musel od někoho vzít.
A ptám se ho: „Z čeho to je, Yauchi?“
On povídá: „To je naše. Teď jsem to složil.“
Začal jsem mu k tomu hrát bicí.
Pak se přidal klávesák Money Mark.
Pak vzal Adam kytaru a začal hrát.
Rychle jsme to zaranžovali a nahráli.
Byla to naše nejrychleji nahraná skladba
a naše oblíbená instrumentálka.
Ale z nějakého důvodu
ještě ani po měsících neměla vokály.
Deska už byla skoro hotová
a zbývalo něco provést s touhle písní.
Zkusili jsme k ní něco narapovat,
ale nebylo to ono.
Pak mě napadlo zajít k Mariovi C.,
že by nahrál můj řev.
Text se točil okolo toho, že Mario je ze všech nejhorší
a pořád nám jenom škodí a brzdí nás.
Přišlo mi to jako dobrý vtip,
stát při tom těsně vedle něj.
Poslouchej dobře Nebudu to opakovat posté
Zas mě umlčíš Stačí ti lusknout prstem
Ale já...
Napřed jsem chtěl udělat fotky
nás jako dvojitých agentů, jak jíme koblihy...
Ale pak jsme si řekli, že z toho uděláme rovnou klip.
A přišel Spike a my jsme se převlékli.
Lítali jsme kolem jak šílenci,
bez povolení, bez hasičů, bez ničeho.
Věci totiž nejsou Jak se můžou zdát
Je to tak, fakt Tady ti nepomůže žádnej takt
NATHAN WIND V ROLI COCHESE
Říkám vám, to je sabotáž
VIC COLFARI V ROLI BOBBYHO „ZELENÁČE“
ALASONDRO ALEGRÉ V ROLI „ŠÉFA“
SABOTÁŽ
A zase jednou se všechno změnilo.
To léto jsme byli hlavní hvězdy festivalu Lollapalooza.
Jsme v Minnesotě.
Hrálo se na obrovským poli, v dálce hořely ohně,
lidi šíleli.
A jako přídavek jsme zahráli „Sabotage“.
A lidi začali šílet na druhou.
A my jsme se v zákulisí na sebe podívali a bylo nám jasný:
„Tak to bychom měli. Novej závěrečnej song.“
A začalo to Yauchovou basovou linkou.
Všichni jste zažili, že jste v místnosti s kamarádem,
co náhodně řekne nebo udělá něco pozoruhodnýho.
A když taková nenápadná věc vyroste v něco,
co tak zásadně ovlivní budoucnost...
...to se moc často nestává.
Vloni jsme dělali pár rozhovorů
ke knize o Beastie Boys.
A nejčastěji se nás lidi ptali
na Yauchův text k písni „Sure Shot“.
Chci říct jednu věc Co se dávno měla tesat
Neúcta k ženám Tady nemá co dělat
Všem mámám a sestrám Manželkám a kamarádkám
Nabízím jenom lásku A všechen respekt, co mám
Tenkrát to neznělo jako žádné velké poselství.
Yauch si to prostě napsal do textu
a odrapoval to, když na něj přišla řada.
A nám se to zdálo úžasný.
Oslovil tím spoustu lidí, ale hlavně nás dva.
Dva roky strávené na turné s těmi dvěma alby pro nás moc znamenaly.
Kapela nabrala nový směr.
Přehodnotili jsme to, jací chceme být jako lidi a kamarádi.
Přestali jsme vnímat svět jen z vlastní perspektivy.
Když jsme se v době velké slávy
v roce 1987 dostali do televize, bylo nám to fuk.
Vstáváš pozdě do školy A fakt se ti nechce
Na kvalitu jsme se moc nesoustředili.
Ale když jsme sedm let poté hráli „Sabotage“ na cenách MTV,
byla to jiná úroveň.
Když jsme na festivalech nebo v televizi hráli s jinými kapelami,
byla to pro nás konkurence.
Chtěli jsme vyhrát.
Říkali jsme to napůl nevážně,
ale napůl smrtelně vážně.
Chtěli jsme, aby každý, co na ten koncert přijde,
po návratu domů vykládal všem kolem,
že „Beastie Boys to fakt trefili“.
Prostě jsme chtěli vyhrát.
A potom na cenách MTV... jsme vyhráli, že jo? Mikeu?
- Jo? Ne? - Určitě.
Vyhráli jsme něco?
No rozhodně.
Ale Spike Jonze později večer
neproměnil nominaci za režii klipu „Sabotage“.
A Yauchův strýc Hörnblowér to nevydržel.
Cenu ze nejlepší režii videoklipu získává...
Řekni to.
R.E.M.
Tohle je skandál, protože Spike jako režisér...
Poslyšte, já jsem ze Švýcarska. A jedno vám chci říct.
Odmala sním o tom, že to Spike vyhraje.
A teď se stalo tohle
a já to veřejně nazývám fraškou.
Všechno ve Star Wars byly moje nápady.
Kapitola devátá. „Vracím se do New York City.“
Myslím, že už toho bylo dost
Takže v Los Angeles se nám dařilo, ne?
Měli jsme domy s mosty přes bazén,
super studio, super kámoše, nahráli jsme super muziku
a stali se z nás muzikanti.
Ale strávili jsme tam osm let.
Bylo nám kolem 30 a stýskalo se nám po domově.
Po rodinách.
Yauch se do New Yorku vrátil první.
Cestování kolem světa už měl dost
a chtěl být konečně pořádný Newyorčan.
Já a Adam jsme ho následovali a chtěli se věnovat naší vášni,
astrofyzice.
Ale to nám moc nevyšlo.
Léto roku 1996.
Jsme doma, zažíváme dospělejší verzi středoškolských časů.
Potulujeme se po ulicích, seznamujeme se,
podnikáme akce s novými přáteli, posloucháme a děláme novou muziku.
Nedá se říct, že bychom se usadili, spíš zabydleli.
A po pár letech, co sestávaly z obvyklých činností,
tedy skládání, objednávání jídla, blbnutí, poflakování a dalšího skládání,
jsme dokončili další desku.
Asi naši nejoblíbenější, experimentální.
Hello Nasty.
A turné k ní bylo naše dosavadní největší turné.
Nálepka „Fight for Your Right (To Party)“ zůstala, ale my už ji nepotřebovali.
Byli jsme skoro dospělí.
Pivo, pták, pařby, to všechno zmizelo.
Už byste to prakticky nenašli.
Byli jsme o něco starší.
A bokem nám přibyly další povinnosti. Ty dospělé.
Měli jsme rodiny, vlastní label,
magazín a cyklistický obchod,
ale náš život pořád ještě
stál na nahrávání, ježdění na turné a společném hraní.
Neřekl bych, že jsme vyrostli. Spíš v něčem zmoudřeli.
Dá se říct, že k zamyšlení nad minulými chybami
nás nejčastěji přivedl Yauch a jeho nápady.
Částečně je to pravda.
Byli jsme připraveni na změnu.
Podporovali jsme se navzájem ve sdílení myšlenek.
Když chtěl Yauch udělat skladbu „Bohdisattva Vow“
o buddhistickém slibu dělat ze světa lepší místo, proč ne.
Paráda.
Už jsme si dokázali uvědomit,
že naše současná i minulá tvorba
má na lidi pozitivní i negativní dopad.
Jsme vděční, že máme příležitost se k tomu vyjádřit.
A máme štěstí, že s tím ještě můžeme něco dělat.
Na album Hello Nasty napsal Adam skladbu „Song for the Man“...
Kde jsi? Adam ji napsal.
...o tom, jak se chovají muži, když kolem nich projde žena.
Jeden reportér ho nazval pokrytcem, protože takovou skladbu prý nemůže
napsat autor „Fight for Your Right (To Party)“.
A když jsem slyšel Adamovu odpověď,
byl jsem hrdý, že je můj přítel.
Řekl něco v tomto smyslu:
„Radši budu pokrytec než někdo, kdo se za celý život nezměnil.“
Ano.
Řeknu vám příběh...
Řeknu vám příběh z naší knihy Beastie Boys Book.
Takže.
Jmenuje se „Poslední koncert“.
Nevěděli jsme, že to bude náš poslední koncert.
Ten den původně probíhal normálně.
Byli jsme hlavní hvězdou festivalu Bonnaroo v Tennessee.
Psal se rok 2009.
Měly přijít tisíce návštěvníků
a my jsme byli hlavní tahák.
Jeli jsme tam dřív natočit klip ke skladbě,
co ještě nevyšla.
Byli jsme tam my, rapper Nas a měl nás režírovat Roman Coppola.
Hrát na obřích koncertech a nechat se natáčet lidmi jako Roman
při běhání po supermarketech v Tennessee
pro nás bylo už skoro normální.
Čím divnější, tím víc jsme se cítili jako doma.
Věci se v životě neopakují.
Párkrát vykazují vzdálenou podobnost,
ale většinou to jsou jen nepřesné kopie,
vyvedené neumělou dětskou rukou.
Společné prvky samozřejmě existují.
Yauch, já a Mike jsme pořád byli spolu.
Smějeme se. Jsme jako rodina.
Al Green na festivalu dokončoval stavbu stage,
a jeho vzdálený hlas na mě měl uklidňující účinek.
Jako bych zase byl na střední
a čekal na ně doma, až přijdou.
Akorát se to zdálo tak strašně dávno.
A zpětný zrcátko do minulosti mě přestávalo poslouchat.
Kate Schellenbach s námi v Tennessee nebyla.
Ani John Berry.
Dave Scilken, Bosco, Captain,
Dave Parsons, Mikeův táta.
Mikeův táta a moje máma s námi nebyli.
A spousta dalších.
Já, Adam a Mike jsme byli starší a věděli to.
Vycházela nám nová deska
a pořád se s námi počítalo.
Všechno začínalo zase nanovo.
Hrát hlavní vystoupení na obřím festivalu není jako odehrát večer v klubu.
Ale fakt jsme netušili, že to bude náš poslední koncert.
Velká ztráta pro hudební průmysl.
Adam Yauch z Beastie Boys zemřel po dlouhém boji s rakovinou.
Vystupoval pod jménem MCA a se svými kolegy
tvořil kapelu, jež stála v čele celého hudebního hnutí.
Yauch byl muzikant samouk a později i filmař.
Adam Yauch, neboli MCA, zemřel ve 47 letech.
Každý máme různé typy přátel.
Jeden je tak trochu blbec,
ale občas je s ním zábava.
Hodí se na pití a na blbosti,
ale nikdy si mu neřeknete o pomoc, fyzickou ani emocionální,
protože je to nespolehlivý člověk.
S jiným se sotva vidíte, občas mile pokecáte
a pak si říkáte,
že se musíte vídat častěji.
Ale nikdy k tomu nedojde.
A pak je opravdový přítel.
Se kterým furt visíte na telefonu.
Pomáhá vám se stěhováním, jde za vámi do nemocnice,
zarezervuje vám místo u sebe na gauči,
kdyby bylo někdy potřeba.
Všichni víme, že takových přátel je pomálu.
Ale jeden typ přátel je ještě vzácnější.
Ten, co vás motivuje.
Sám je hodně činný
a dělá super věci,
ale zároveň vás nutí do společný činnosti.
A pak jde příkladem.
A takový byl Adam Yauch.
Takového potkáte jednou za život.
Přítel, co vás přiměje jednat.
Co vás inspiruje k velkým věcem.
Hlasitěji, prosím. Tuhle Yauch napsal pro Hello Nasty.
Kolem roku 1990 jel Yauch do Indie, kde se setkal s Tibeťany žijícími v exilu.
A chtěl pochopit cestu nenásilí.
Proč se rozhodli nebojovat s režimem,
který mlátí a vězní člověka jen za to, že drží tibetskou vlajku.
Chtěl vědět víc.
Chtěl pomoci.
Ale protože to byl Yauch,
tak místo aby poslal šek cizí organizaci, založil vlastní.
Nadaci Milarepa Fund.
A zorganizoval první koncert za svobodu Tibetu.
Obří dvoudenní benefiční koncert
v Golden Gate Parku v San Franciscu v roce 1996.
Byl to největší charitativní koncert od Live Aid.
Historická událost.
Stovky tisíc lidí volaly „Svobodu Tibetu“
a dávaly si samolepky na auta.
Díky jednomu chlápkovi z Beastie Boys
se připojily k výzvě k nenásilí.
Kdo jiný něco takového dokáže?
Yauch, Mike a já jsme spolu trávili víc času
než s rodinami.
Skutečně.
Když přijde řeč na kámoše Mikea D.,
neboli Sweet Loua, neboli Michaela Louise Diamonda,
znám ho jak svý boty.
Vím o něm všechno.
A on stejně zná mě.
Ale Adam Yauch byl rébus.
Hádanka.
Dořekni to. Já nemůžu.
Labyrint myšlenek a emocí.
Záhada, divoká karta.
Ani po 35 letech přátelství
jsem netušil, co vzápětí řekne nebo udělá.
Celým svým životem vzdoroval tomu,
co si lidé mysleli, že by měl být nebo dělat.
Je to buddhista, co mi vykládá,
jak šel na afterparty na módní šou.
Je to autor „Fight for Your Right (To Party)“,
co se vydal do Nepálu na cestu sebepoznání.
A pak se o to, co tam viděl a slyšel,
podělil s politiky ve Washingtonu.
Jednou mi řekl, že na Dalajlámovi ho nejvíc přitahovalo,
že to byl vtipnej chlápek.
Určitě ho přitahovaly i jiné věci,
spiritualita, víra a buddhismus.
Ale poznámka o „vtipným chlápkovi“ k Yauchovi sedla.
Protože smysl pro humor je důležitá věc.
Komu se poštěstí pracovat každý den s nejlepšími kamarády?
Mně jo.
Měl jsem štěstí jako málokdo.
Nebyla to vždycky procházka růžovým sadem.
Zažili jsme momenty, kdy dva z nás něco hodně chtěli
a každá buňka našeho těla nás hnala kupředu,
jenom aby přišel ten třetí a řekl:
„Vám to asi připadá super, ale mně se do toho nechce.“
To jsem si vždycky šel domů postěžovat.
A říkám: „To si neumíš představit, co Horovitz udělal.
On prostě... Já se z něj fakt poseru.“
Svoje nápady na písničky a texty jsme si hýčkali,
ale svoje přátelství jsme si hýčkali ještě víc.
Tak mě zapoj Jako bych byl Eddie Harris
Kouká ti sýr z očí Máš je jak pařížskej nápis
Vznáším se, myslíte, že jsem v rauši
Víte, že mizím Řeknu vám proč, mí staří braši
Tak do koho se navážíš Ne že mi zatajíš
Ten důvod ke smíchu A rozletu, tak poslyš
V duchu je chci jenom sejmout
Fantazie bez hranic Celou tu štvanici utnout
Nechám to protéct jako lávu
Naskočím, letím Kloužu, plavu
Umím do hloubky to dovést Víš to taky
K tomu předchází mě pověst Chceš to taky
Tak co teda, co teda Co teda chceš?
Prachy jsou mi k smíchu Tvůj erb je keš
Ptám se, odkud máš Tyhle informace, co řekneš?
Chceš stát v čele Až nastane ta chvíle?
Jo, tam to neustojíš
- Tak co teda, co teda, co teda chceš? - Tak co chceš?
Tady to přeruším a řeknu, že mám kluky rád,
vyrůstal jsem s nimi a jsou bezvadný.
NA PAMÁTKU ADAMA YAUCHA
PŘÍBĚH BEASTIE BOYS
Mike D.
Neříkej mi, kdy se smát
Počkej chvíli Přísahám, nebudeš litovat
Mně už se tak snadno nedovoláš
Do svých škatulek mě dávno nezarovnáš
Styl, profil, tak hádej
Vzpomínky se vrací Když slyším „jo, mladej“
Od řeky Hudson až daleko k Nilu
Vždycky běžím Dokud mám sílu
Bojuj se mnou A ulpí na mně hanba
Snaha sešněrovat mě byla vždycky marná
Tvoje drzost i nestydatost, ta je dojemná
Přistup blíž Rap-o-fil, to jsem já
Jestli chceš bojovat, pak nevidíš pravdu
Chceš můj styl, ale maj z tebe jen srandu
Moje texty vydržej zkoušky i přesilu
Tebe čeká cesta do exilu
Intergalaktický, planetární Planetární, intergalaktický
Jazz a AWOL je náš tým
Vstup do víru dění Buď ze čtyř směrů tím pátým
Když dojde na beaty Nemám slitování
Cukr piju s kafem a bez míchání
Nesmím zastavovat Nesmím polevit
Moc sladký, než aby zhořklo Moc bílý, než aby šlo začernit
S maskou tvrdých chlapů Už nechci závodit
Radši zkouším měnit svět Všechno plánovat a zaměřit
Mario C. to chce mít v pořádku
V čistotě jak z křišťálových paprsků
Budu rapovat dál Na můj sen nikdo nemá
Dostali jsme áčko od Moea Dee Za „konzistentní téma“
Žárlivost znám Vy se máte čeho bát
To moje rýmy Ty vám nedaj spát
Jiná dimenze, nová galaxie Intergalaktická, planetární
Jsme z rodu Starýho dobrýho hip-hopu
Sundej si boty I ponožky svý
Rýmy se roznesou bez mýho přičinění
Hudba má jiskru Jak elektrickej šok
Mám švih v noze Ví se o mně, že umím rytmus ctít
Tammy D má v plánu zase plít
Beastie Boys se nebojí...
Pustit beat
Ještě jako Slop Graffiti byl můj hit
Můj rap je polívka A beaty umím správně mlýt
Když je začnu sekat Je lepší odejít
Jsem dřevorubec DJ Ad-Rock
Zkus to na mě Dám ti výsměch okusit
Nechám tě ve svým woku vysmažit
Kolena se klepou A nejdou zastavit
Když tě štípne Spock Nepomůže nevěřit
Intergalaktická, planetární Planetární, intergalaktická
Jiná dimenze
Jdi do toho
Poslouchejte všichni
Dole v Daytoně máme ples
Po jednom týdnu už dochází vtipy
Po dvou dnech na peníze tipy
Spala v autě Protože už nebylo místo
Líbila se mi To vím najisto
Ptám se: Co studuješ?
Psychologii prvním rokem
Říkám: Jsem na MTV A umím to s mikrofonem
Ona: Chce vidět s Alana a Marthu Quinnovy
A já jsem MCA
Pustím vás dál Čekám dole v Daytoně
- Načerpat sílu - Jsme Beastie Boys
- MTV - Jarní prázdniny
Rok 86.
No a co?
Minulý týden jsem byl v Minnesotě s Beastie Boys.
Zkoušejí nové turné a řekli mi:
„Chceme Marky Mark and the Funky Bunch.“
- Mohl bych je porazit. - Zkusím to zorganizovat.
No a co?
Dávali nám najevo, že oproti nim jsme úplný nuly.
- No a než... - Nech si to sednout.
Dobrej britskej přízvuk.
Hej, Mikeu.
- Jdeme. - Pojď, máme práci.
- Přesně. Jde se. - Jdem.
„Další letadlo, další vlak, další láhev pro mozek,“
rapovali Beastie Boys v písni „No Sleep Till“... a jak dál?
- Ericu. - „No Sleep 'Til Brooklyn“?
- Asi myslíte grunge. - Grunge.
Grunge.
Víte, že v burgrárně Cozy Soup 'n' Burger,
když si dáte burgr, mají tam naběračku na zmrzlinu
a šuplík s masem
a nabírají maso tou naběračkou
a pak ho hodí na gril?
Když jsme byli malí, říkali jsme si: „Až budem velký,
budeme mít doma šuplík s masem.“
- No fakt. - Jo.
- No ne? - No jasně.
Jaké to je, být na turné s Foo Fighters a Sonic Youth?
S Foo Fighters jsem vyrůstal...
Když mi byly čtyři...
- A říkám ti... - To jsou šílenci.
Jsou úplný magoři.
Se Sonic Youth se známe už, prostě od plenek.
- Přesně. - Fakt.
- Kdoví kde teď jsou. - Já s Thurstonem koupal psy.
Toho už jsme vykoupali.
- Tak se nerozčiluj. - Už je vykoupanej!
Nemůžeš po zbytek života koupat psy.
Pojď na šňůru. Uděláme pár koncertů.
Byli jsme nadšený a překvapený.
Ale taky...
Taky nás překvapilo, že Rick...
„Že byl Rus?“
Proto nám to klapalo. Kapelám to prostě klape.
Prostě to klape se vším všudy.
Co se vám líbilo nejvíc?
Když jsme přišli.
- Jak to myslíš? - Když vystupovali
a hráli „King of Rock“ a my jsme přišli,
to bylo nejlepší.
- Jo ta rachejtle. - To bylo asi nejlepší.
- Klape to. - Společně to klape.
Protože...
- Mike zešílel. - Kruci.
Co blbne?
Potřebuješ k tomu boty, brácho.
A boty jsou kde?
Nemůžu najít boty ani semišový kalhoty.
Když v MTV narazíme na vizuálně nápaditý videoklip,
který posouvá hranice vizuálního média, zařadíme ho mezi ty průlomové.
„Shadrach“ je zajímavý ze dvou důvodů.
Jednak kvalitní animace
a dále fakt, že ho režíroval a vytvořil člen kapely.
Režiséři Jonathan Dayton a Valerie Faris natočili záběry
Beastie Boys na koncertě.
Člen kapely MCA jednotlivé záběry překreslil
a vytvořil nádhernou animaci.
Podívejte se.
Toto je nejnovější videoklip od Beastie Boys „Shadrach“.
Počkej, Adame.
Počkej. Promiň, Adame.
- Adame... - Co chceš, Davide Crossi?
Co... Co to má být?
Co je, Bene Stillere?
- Dobrý večer. - Cože? Kdo...
- Jak se máte? - Nazdar, Steve Buscemi.
Dobrý večer.
Šel jsem si po ulici pro lístky
a zaslechl jsem...
Akorát jsem se probudil, ale zdálo se mi, že...
Že mluvíte o Paul's Boutique.
Jejich nejnovější album se jmenuje License to Kill
a po osmi týdnech získalo platinovou desku.
License to Kill?
- Ill. - Ill!
„Ill“, Joan.
Nasadila jsem si špatné čočky.
Jejich album se jmenuje Licensed to Ill.
To je ale blbej název.
Každý ví, že Paul's Boutique byl komerční propadák.
- Zavrženíhodné selhání. - Fiasko.
- Nemohlo být horší. - Nulové prodeje.
Muselo to být ponižující.
Kolosální neúspěch.
- Díky za připomenutí. - To víme.
Jako když v lese spadne tříska. Naprosté ticho.
A tak se vás chci zeptat, jak jste mohli...
Nebo přesněji, proč jste vůbec pokračovali?
- Ale... - Zpětně se dá říct,
že je to jedno z nejvlivnějších rapových alb, ne?
Mně se zdá, Adame, že je to rapová verze Pet Sounds...
...díky výraznému použití samplů, vrstvení...
Samplů, vrstvení.
Hip.
Hop.
A vy děláte, jako by se lidem nelíbilo.
Přijde mi, že hrajete takovou tu hru:
„Nebylo dobrý, tak řeknu, že nebylo.
Ale chci ve vás vzbudit pocit, že bylo.“
Aby nám to tady bylo líto,
ale líto je to hlavně tobě.
Nechci to rozebírat.
Vlastně o nic nejde.
- Zdravím, Mikeu. - Ahoj.
- A dnes večer... - Jak se máš?
Nastane světová premiéra „Jimmyho Jamese“.
Tak jo.
Je to z The Little Rascals?
Rapují tam: „Jak se jmenuješ?“ „Jimmy James. Neptej se, už se opakuješ.“
To je z My Three Sons.
Ta epizoda, kdy strýček Charlie vyběhne na děti se sekáčkem.
Po všech turné můžu zodpovědně prohlásit,
že nejdivnější osoba, se kterou jsem na turné kdy byl, je Mike.
Je úplně mimo.
Ahoj, já jsem Mike.
- A... - Jsem v kapele Beastie Boys.
Ahoj.
„Temnota uprostřed poledne.
Stíny, kam oko dohlédne.
Čepele, kam dětský balónek dolétne.“
Nenechte si ujít turné Beastie Boys v létě 1992.
- Jo! - Co bude dál?
- Jo! - Kam míříte teď?
Noční ptáci, Run-DMC a Beastie Boys jsou na cestě k vám.
Bude to pecka. Mám pravdu?
- Jo! - No a co?
Toho už jsme vykoupali.
Tak se nerozčiluj.
Překlad titulků: Iva Krombholzová